ROZKOŠNICKÉ
SONETY

BOŽSKÉHO

PIETRA ARETINA

Ústí nad Orlicí 2012

Edice erotické četby
sv. 5 Pietro Aretin – Rozkošnické sonety

Editor: K. Janiš

Již vyšlo:

sv. č. 1 Bouchet, G. – Galantní šprýmy (2009)

sv. 2 Ptačí zpěvy (2009)

sv. 3 Alfred de Musset – Poslední noc proklaté (2010)

sv. 4 De Brioni – Cesta lásky (2010)

Autor: Pietro Aretin

Název: Rozkošnické sonety

Ilustrace: Andrea Alciato

Vydal: OFTIS Ústí nad Orlicí

Vydání: první elektronické

Rok: 2012

Sazba: Václav Novák

© Pietro Aretin, (2012)

© Illustrations Andrea Alciato, (2012)

epub: ISBN 978-80-7405-270-5

mobi: ISBN 978-80-7405-271-2

Majitel této knihy zaručuje se, že tato nedostane se

do rukou osob nedospělých,

nebude půjčována a ani nešetrně předčítána.

Sonet první

»Dej pozor! ... Nedělej mi bolest! ... Běda! …

Já zemru ... Ustaň přece, ukrutníče!

Nech mne, sic budu křičet! Ach, má piče! ...

Ach ouvej, mně vše bolest v nitru zvedá ...«

»Jen ještě chvilku vydrž, krásko bledá,

Nech vniknout hlouběji toho mého dříče,

jenž stejně hrozně bolí mne, leč chtíče

ho nutí tak, že spočinout si nedá ...«

»Ach, máš-li rád mne opravdu jen trochu,

mne ušetř přece, abych nekřičela;

vždyť bude veta po mé cti, můj hochu ...«

»Srdíčko drahé, mlč už, ty mé štěstí,

lež klidně, nebraň se a věř mi zcela,

že slast vždy následuje po bolesti.

Však abys zachránila cti své chatku

a bolesti bys tolik neúpěla,

já použiji rád též tvého zadku ...«

Sonet druhý

»Pojď drbat! Nuž, jen rychle, duško drahá,

i lidé stvořeni jsou pro drbání.

Ty na můj myslíš pyj, a já zas na ni –

Bez nich by byla smutná žití dráha.

A kdyby ještě po smrti, má nahá,

šlo drbat, děl bych: tož. až do skonání!

Adama s Evou nevzpomenem ani,

jichž vinou smrt jest. konec všeho blaha.«

»Zajisté. Pravda, neboť kdyby kdysi

nejedli odolavše ďábla zlobě,

milenci věčně mačkat mohli by si.

Leč nechme žvástků! Až po srdce zaraz

mi pyj svůj pevný, ať ucítím v sobě

tu rozkoš smrtící, již budí na ráz.

Ach, kdyby možno bylo vedle něho

tam do ní vtlačit ještě kulky obě,

ty šťastné svědky lásky blaha všeho!«

Sonet třetí

»Ach, drahoušku můj, prst mi zastrč vzadu.

A z předu nechť se tlačí vrták tvůj,

mi zvedni nohu výš a pokračuj

a nepočítej nárazů svých řadu.

Tak chutná to. Líp, nežli opřít bradu,

u kamen sedět, s máslem chléb jíst svůj,

a není-li ti vhod má přední sluj,

Nuž - neváhá muž, se zadkem ví radu.«

»Já v pičce, drahá, zůstati chci dneska.

Ať vpředu, vzadu, z pyje vždycky mám

já radost, rozkoš žínko moje hezká.

Jest blázen, kdo moc a tituly shání

a zapomíná snad pro cetek krám

na nejkrásnější, sladké milování.

Tož hoň se v palácích, snad přijdeš někam,

můj šlechtici, či někdo jiný tam,

já činím líp, já, až mi přijde, čekám.«

Sonet čtvrtý

»Co z bohatství? Chci ptáka! Vždy bych chtěla!

Své štěstí zřím v tvém bodci jedině.

Takého žádá si mnohá vládkyně,

ho ani zlatem nevyváží zcela.

Pojď sem! Oh zmírám, jak jsem rozechvělá!

Oh, zavrtej ho celý ve klíně!

To není kraťoch, zalk‘ v té vteřině

by studem, kdyby předsíň stačit měla!«

»A předem již a zvláštní bez dohody,

kdo s krátkým pyjem na drb myslit chce.

Zaslouží ihned klystýr z chladné vody.

Amorek malý ať se vzadu smýká

po řiti rýze. Volná silnice

a hlavní vjezd jest pro drbače-býka.«

»Máš pravdu. Jsme my ženy v celé slávě

po pyjich posedlé tak velice,

Že obelisk sám byl by nám tak právě.«

Sonet pátý

»Polož mi stehna napříč na mém boku.

Ruku mi z bodce přece oddělej,

teď zadnicí mi ještě tempo dej,

či zvolna, prudce snad – hrát lásky sloku?

A pak-li zbloudí pták můj při útoku,

mi lumpů, selských troupů vynadej,

neb přední od zadní rozeznat – hej,

i hřebec pozná klisnu svoji v skoku.«

»Ho z ruky nedám, chytla bych ho znovu?

Což myslíš si, že jsem tak hloupá roba,

vhod není-li to tobě – škoda slov.

Zezadu chtěl bys ty sám radost, viď,

po předku máme stejnou rozkoš oba;

Tak, jak se patři, čiň se – nebo kliď!«

»Jak možno, krásko, myslit, že bych šel!

Tu rozkoš pustit se mi nepodobá,

byť sám král Francois na tom závisel!«

Sonet šestý

»Mám-li já takový mít pyšný pyj,

jenž rozchlipuje kraje mojí píče,

tu chtěla bych, bych celá byla píče

a ty, viď, chtěl bys, bys byl celý pyj.

Kdybych já píče byla a ty pyj,

to dost by měla jednou přec má píče

a ty bys také užil moji píče

největší míry, již může mít pyj.

Žel nemožno, bych celá byla píče

a žel, i ty nemůžeš býti pyj.

Nuž vem jí za vděk tak, jak je má píče.«

»A ty vem také, co můj troška-pyj

může dát; skláněj se a do tvé píče

zespodu vždycky zastrčím svůj pyj.

Tak naň se nabodávej, na můj pyj,

chuť dokud máš a nepouštěj ho z píče,

já jsem tvůj pyj a ty jsi moje píče.«

Sonet sedmý

»Můj klíč v tvé dírce – tak jsem s tebou spojen,

tvou zadnici zřím, ty mou, to tě nudí?

Snad vylaješ mi, nelibost tvou vzbudí,

že hlavou v nohách chci být upokojen.«

»Ach, kdyby takhle dobře drbat šlo jen!

Toť hloupé a jen nemožností trudí –

Vždyť přec když těsně přimkne hrud’ se k hrudi,

tu plně teprv každý může být zkojen.«

»Jak náleží se, chci si s tebou hodit,

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Rozkošnické sonety.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.