Petra Hůlová

Čechy, země zaslíbená

|

Petra Hůlová

Čechy, země zaslíbená

© Petra Hůlová, 2012

© Torst, 2012

ISBN 978-80-7215-631-3 (e-book)

DĚKUJEME, ŽE JSTE SI E-KNIHU ZAKOUPILI.

Vydána v Praze v září 2012 jako elektronická verze 1.1 524. publikace nakladatelství Torst (viz tiráž).

Poděkování
Doris Koubě za nadšení a přepečlivé čtení, Olexovi Livinskému za nedocenitelnou revizi ukrajinských reálií, Danovi Mackovi za připomínky neliteráta, že autorská licence „odsud pocud“, a Edgarovi de Bruin za komentář k rukopisu jako celku. Olze Talapko a Zule Cendajuš pak za to, že jsou, protože bez nich by tahle kniha vůbec nebyla.

Ta první se jmenovala Dragana Božovič a nebyla to Češka, ale Srbka, co do Prahy utekla před válkou v Sarajevu. Jako si někdy myslí Zula, že má patent na rozum, myslela si paní Dragana, že jelikož nikdy nepochopím hrůzy, které zažila, nemůžu nikdy pochopit ani nic dalšího. Automatickou pračku, skládání košil a svetrů, správné otírání poliček. Byla jsem u ní jen párkrát, ale nezapomenu nikdy.

V malém bytě to vonělo jako na toaletě u zámožných lidí. Kdybych už tenkrát řekla, že tam není pořádně co uklízet, ušetřila bych si tu nespravedlnost s broží, ale kabát na zimu bych si za tu upřímnost nepořídila a ani Olehovi montérky. U paní Dragany jsem luxovala zásadně jen malinkatým vysavačem na drobky. Moje úkoly: praní, pětiminutovka s prachovkou, drhnutí spár mezi kuchyňskými dlaždičkami, otírání televize, hifi věže, stroje na kávu a skládání prádla v Antkově pokoji.

Co paní Dragana dělala, kdo ví. Paní mi to většinou neříkají a mě by ani nenapadlo ptát se, ale Antkovi, aby mi neříkal špíno, říct mohla, a aby mi pokaždé neschovával boty. Jako každé chytré dítě vycítil, že výprask mu za to nehrozí, protože co ode mě paní Dragana čekala, bylo dělat mu zábavu a dohlížet na housle. Hraní na ně nesnášel, nesnášela to paní Dragana, a proč to měl dělat, jsem nechápala ani já, ale nahlas jsem neřekla nic. Pláč už když otvíral futrál, škleby, když si nasazoval nákrčník, a pak zvuky, jako když v Mykolajivce kluci mučili kocoura.

Po práci jsem měla dovoleno se u Dragany osprchovat, ale často po úklidu tak dlouho vyprávěla o sarajevských hrůzách, že jsem radši odešla zpocená. Přímo ji neškrábla ani kulka, ale z okna jejich bytu se prý tři dny koukali na kluka, co ležel přes ulici u nich před domem a jen tu a tam se malinko cuknul. Kvůli střelbě nemohli ven a třetí den už bylo na všechno pozdě. Taky si tam v Sarajevu za blokády vařili jídla zvláštních názvů, říkala jsem o nich tehdy Olehovi, ale dneska už si nevzpomenu. Jen na ten puding ze sušeného mléka, kterému se říkalo sýr, a koláč z masa, co v konzervách Sarajevským shazovali z letadel.

Nechtěla jsem jí to říkat, ale u nás na Ukrajině to bývalo dřív mnohdy mockrát horší, a to ani nemusela být válka. Naopak když byla válka, měl se například Vovka, dědův bratr, o dost líp. Němci ho odvlekli na nucené práce někam k Drážďanům, a zatímco ho rodina oplakávala, Vovka se živil klobásou a vrátil se mnohem silnější než ti, co zůstali a třebas se i všelijak schovávali, aby nemuseli do Němec. Ještě léta pak mluvil o té drážďanské klobáse. Dostával půlku týdně, u nás jsme tehdy klobásy ani nemívali.

Na to jsem myslela, když mluvila Dragana, které nic nebylo dost dobré. Měla zvyk naslinit si prst a přejíždět jím pro kontrolu po policích, ani smítko jí na něm neulpělo. A přesto jako by ty její peníze byl spíš milodar než výdělek a se mnou měla hlavně soucit, že jsem byla stejně jako oni dva odjinud. Třeba říct, že s placením se nikdy nevykrucovala a neodešla bych ani kvůli té její akurátnosti a nekonečným válečným historkám, to až kvůli té broži.

Majka, co bydlela tehdy na ubytovně s námi v jednom pokoji, mi pak říkala, že to možná bylo celé jenom záminka. Že jsem tu brož ukradla, mi Dragana jednoho dne oznámila jako fakt, o kterém není pochyb. Čapla mi ruce, jako by se bála, že provedu ještě něco dalšího, a možná byla doopravdy naštvaná, protože jinak by se jí to držení mých upocených rukou určitě ošklivilo, ale je to jedno.

Občas když jsem později chodila k jiným zákaznicím, procházela jsem kolem jejího domu a myslela jsem na to, jestli tam ještě bydlí. Taky na protivný Antkův obličej, co se na mě z okna šklebil, když jsem naposledy odcházela, místo aby mi alespoň smyčcem zamával.

Jako by to všechno snad ani nebyla pravda. Vzpomínky jsou ve srovnání s tím, jaké to doopravdy bylo, jako chatrč s udupanou podlahou vedle domku s elektřinou, jako drážní domek Jojky, co u nás v Mykolajivce dlouhá léta bydlela kus od závor, vedle vily ředitelky školy nebo hlavního výkupce rajčat Batkova. Jako oheň v krbu v domech bohatých lidí, co je jenom jako a vypíná se šňůrou ze zástrčky, vedle našich táboráků, co míváme za ubytovnou.

Měla jsem bledězelené šaty s nabíráním, na hlavě mašli jako malá holka a úplně nové boty, které na ten velký den čekaly tři týdny v krabici pod mojí postelí. Jely jsme pro ně do Žytomyru. Máma to domluvila takhle předem, abychom pak něco nesháněly na poslední chvíli. Šaty visely na věšáku u ní v pokoji, Saška s Hryšou by je jinde servali a zmazali. Visely tam tak dlouho, že máma den před mojí maturitou uvažovala o tom, jestli by je neměla ještě narychlo přeprat v lavóru, když se na ně na ramínku tak dlouho prášilo. Nakonec se víc bála, že by do dalšího dne neuschly, a tu mašli mi pak, když jsem druhý den odcházela, připíchla taky proto, aby případně od nějaké té nečistoty na šatech odvedla pozornost.

Kameny loupaly pod nohama, věčnost trvalo, než ten den přešly všechny krávy, čekali jsme na autobus, co dlouho nejel, a řidič se nám pak omlouval, protože od našich matek věděl, že máme velký den. Vezl ještě další čtyři nastrojené holky, moje spolužačky, a celý zadek kluků, co měli nahnáno ještě víc než my. Ale to jsme tehdy nevěděly a s tichou závistí jsme obdivovaly, že jsou tak hluční a hovorní i dnes, zatímco nám se na kolenou klepaly svačiny, i když autobus stál zrovna na šraňkách.

Dva z těch kluků pak vyhodili, přišli namol a neměli nikoho, kdo by se za ně u ředitele přimluvil a nabídnul dvě nové tabule i s křídami na celý rok nebo alespoň stohy papírů a několik krabiček tužek.

Po zkouškách volají na dvůr a řadíme se do řad podle tříd. Jeden z těch jarních dnů, kdy je vedro jako v červenci a pere do lidí skoro se záští: tak tady to máte, když celou zimu úpěnlivě vyhlížíte slunce. Málem to se mnou praštilo. Na poslední chvíli jsem se chytla Nadi, jinak bych bývala upadla, a krátce nato zahlásili moje jméno. Poprvé a naposledy jsem si podala ruku s ředitelem a na zahrádce na náměstí už čekala rodina a občerstvení tak velké, co si jen tehdy otec s matkou mohli dovolit.

O čem byly otázky, z kterých jsem maturovala, to už léta netuším. Zajímalo by mě, před kolika lety jsem zapomněla, co jsem jim tam s takovou snahou zalíbit se vykládala a komu jsem to vlastně říkala. Otázky, na jejichž odpovědi jsem byla pyšná, tváře učitelů, z nichž mnozí tam asi pořád vyučují. Vím, že se na mě přišla podívat i zástupkyně ředitele, protože mi to šlo. Nevím co.

Pár inzerátů, co mi předtím Žeňa vytiskla u sebe v práci, jsem měla schovaných, a tak je stačilo znova vylepit kolem ubytovny, pár si jich vzal taky Oleh na cestu do práce. Nejlepší je lepit tyhle věci kolem zastávek tramvají a autobusů, tam prochází nejvíc lidí, a hlavně tam čekají, takže stojí nebo sedí na lavičce a lelkují, a to pak musí číst ty vylepené inzeráty, i kdyby nechtěli, protože plno lidí má hlavu, která nemůže být jen tak. A tak se po Draganě ozvali další.

Majka, která bydlela tehdy v začátcích na ubytovně s námi, takové štěstí na práci zdaleka neměla. Taky že přijela a hned si myslela, že jí pečení holubi budou sami lítat do pusy, nebo jak se to říká. Že to, jak nás s Olehem potkala na ulici a my ji vzali s sebou, nebyla jen obyčejná náhoda, ale takhle, že se v Praze poveze pořád.

Slyšela jsem, jak se na něco špatnou češtinou ptá paní ve stánku na nádraží Florenc, kam jsme s Olehem s přestupem v Užhorodu od nás přijeli, a v první chvíli jsem měla prostě jen velkou radost, že slyším našince.

Z autobusu se Ukrajinci rozprchli, ani jsem se nestihla zeptat na číslo té ženy, co mi celou dobu vyprávěla, jak se v Praze její muž kurví s jakousi Bulharkou. Přestala na moment až ve chvíli, kdy jsem se jí zeptala, proč za ním tedy vlastně jede. „A co mám dělat?“ zeptala se a na jeden dlouhý lok v ní zmizela celá flaška našeho kozjatynského kvasu, otřela si oči a pak zdlábla i Olehův chleba s kuřetem.

Třeba chtěla slyšet, ať ho nechá, jede nejbližším autobusem zpátky domů a tam si najde lepšího. Ale pokud na tom byla jako my, možná by ani neměla dost na zpáteční cestu. Oleh to měl totiž už dopředu do koruny rozpočítané. Kolik na ubytovnu, kolik na jídlo na prvních pár dní, kdyby ho z nějakých důvodů odmítli na té stavbě, kde to měl přes Vladana domluvené, kolik na hromadnou dopravu po Praze, Oleh myslel dokonce i na tohle.

Já věděla, že musíme koupit lavór, šňůru na prádlo, prací prášek, kolíčky jsme si vezli s sebou, a pak možná nějakou peřinu a polštář, někdo říkal, že to na ubytovnách mají, jiní, že ani náhodou. Takže na autobus pro tu ženu bychom stejně neměli. Navíc možná ani neměla mobil, abych se jí později zeptala, jak to dopadlo. Byli i tehdy stále tací, kteří ho neměli, i když my si telefon pořídili ještě na Ukrajině, protože nějaké výdaje se vyplatí, a jak by se mi v Praze paní kvůli úklidu jinak asi dovolaly?

Taky jsme se s mobily cítili s Olehem hned víc jako lidi, co se jim rovnou daří. Přestože náš největší úspěch tehdy byl, že jsme stihli autobus, a kvůli naší Marině to bylo naknap.

A pak jsme byli na tom Florenci, který vypadal přesně tak, jak lidi říkali, takže skoro stejně jako nádraží u nás, což mě překvapilo, a myslím si: možná by ten další muž byl ještě horší než ten, co ji podváděl s tou Bulharkou, a krátce nato jsem zaslechla Majku, jak moc špatnou češtinou, spíš ukrajinštinou s českým přízvukem, mluvila s tou paní ve stánku schovanou hluboko za novinami, a ani jedna té druhé nerozuměla. Majka se pak rozzářila skoro jako já, když tenkrát přišla do Mykolajivky zpráva, že v Praze už je pro nás všechno v rychtyku, i když Majka neměla připravené nic a na nádraží se ptala, nevím na co, prý už od rána. Měla prostě radost z toho, že by jí to mohl zařídit někdo jiný, jak se ukázalo v nejbližších dnech a týdnech. Navrhli jsme jí, aby to zkusila v naší ubytovně, třeba tam ještě bude místo, a ona šla hned jako oslík za námi.

To, že je zásadní pečlivě si vybírat přátele, vím už od dětství. Vtlouká se to přece do hlavy doma všem, a že Majka byla, jaká byla, může to, že si ona vybrala nás, my ji ne. Asi za to mohlo i špatné svědomí kvůli té ženě z autobusu, že jsem ji nechala jen tak. Ten první týden jsem si na ni několikrát vzpomněla, a tak jsem to s Majkou chtěla nějak napravit. Společně jsme praly v lavórech, společně jsme vařily, a někdy o nedělích tak, že v pokoji bylo dusno jako v boudě na párky v rohlíku. Tuhle věc, která se v Praze umí, jsme si hned oblíbily. A spolu jsme přišly i na to, že tam, kde jsou párky levnější, nebývají nutně horší než tam, kde jsou drahé, což u většiny jiných věcí neplatí.

Oleha hned vzali na tu stavbu, a tak nosil od začátku peníze. S těmi našetřenými z Ukrajiny šlo pár dnů jíst i bydlet, aniž bych musela stát někde na rohu s harmonikou, na kterou ostatně neumím, nebo otravovat chodce nataženou rukou, jako jsem viděla pár mladých Rumunek s malými dětmi, ty dokonce tahaly lidi za rukáv, prostě hanba a ostuda.

Za ten první týden v Praze jsme s Majkou nejdřív křížem krážem prochodily město. Chtěla jako první vidět Frankovu pamětní desku na Žofíně, u nich v Babrovsku jí zapřísahali, že se tam musí stavit, a pak přišly na řadu pamětihodnosti z brožurky informačního centra.

Na nohou od rána do večera, na pokoji nás pak bolely tak, že když si Oleh po práci naříkal na namožené svaly, já mu je mnula, ale nohy mi přitom musely nahoru na židli a Majka počítala puchýře. V mém břiše dva párky v rohlíku a v Olehově za celý den jedna čínská polévka s pár krajíci chleba. Nejen abychom neutráceli, ale taky že na víc o přestávce na oběd stejně nebyl na stavbě čas.

Ale čeho moc, toho moc, a Oleh brzy co že dělám proto, aby nás neživil sám. I bez Majky už živil tři. Nás dva a Marinu. Zůstala sice na starosti našim v Mykolajivce, ale už před odjezdem z Ukrajiny jsme mámě slíbili, že peníze začneme posílat, jen co to půjde. Od toho jsme sem přece jeli, a kdo má holku ve vývinu, ví, kolik toho sní, prošoupe a k tomu pořád něco do školy.

I když to nemám ve zvyku, tu noc, než jsme jeli do Čech, jsem celou probděla a každou chvíli jsem po špičkách cupitala do vedlejšího pokoje podívat se na Marinu. Jak se dá něco vysvětlit malé holce?

Autobus nám jel v šest a já ani nevěděla, jestli Marinu vzbudit na to poslední loučení. Oleh dokola, že spěcháme, i když den předtím, když jí vysvětloval matiku, já moc dobře viděla, že měl oči jako ze skla, jenže v tu chvíli už jen honem, nic než jedeme a pryč.

V noční košili, hned jak ráno zazvonil budík, šla jsem se na malou podívat. Jako pes, co se cuká na řetězu, jako zrádkyně. Nakonec i to lepší tričko na cestu i rifle i ponožky jsem na sebe soukala před její postelí. Oleh jen dokola šeptal: „vzpamatuj se“ a drcal do mě jako nervóza ve frontě na poslední lístky, a je to spíš Varšava než Praha, kam se od nás nejvíc jezdí, ale když už, tak berete, co je. Asi by mě nejraději zjebal, ale hádka je to poslední, co v takové chvíli potřebujete. Ještě i v botách a s kabelou přes rameno jsem se za Marinou naposledy vykradla, větší tašky už v tu chvíli stály na zápraží před domem. Oleh tam podupával, funěl a dokola ty tašky počítal.

Asi mi to bylo třeba. Číst to v tom jejím zamžourání a jako knížku leporelo si to vzít s sebou do Prahy. Na ranní autobus mě Marina viděla odcházet už spoustukrát. Netušila, na jak je to dlouho. Něco ti přivezeme. Všechny barbíny, co v Praze prodávají, mlela jsem lež, přestože v tu chvíli už myslím na to, že na ty, co mají dcerky mých paní, které, dá-li Bůh, mi dají práci, nikdy nebudeme mít.

Takže když mi v autobuse plakala na rameni ta podváděná žena, bylo mi to nakonec asi právem i trochu jedno. Já taky řvala. A i Oleh v tom mlčení, když se celou cestu díval ven, jako by ho kdy zajímalo, jak to cestou někam z okna autobusu vypadá. Se zkřiveným obličejem a bílý jako stěna se pak vypotácel před karosu, když řidič na chvíli na hranicích zastavil a nechal otevřeno. Taky jsem se s něčím loučila, a nebyla to jen Marina. Ale skoro každý, kdo odjel a vydržel to, měl se pak mnohem líp, a taky vždyť se přece brzo vrátíme. Oleh přikryl svou dlaní tu moji a pak jsme dokonce na chvíli usnuli.

Majka někdy spala i přes den a spala i tehdy, když jsem se poprvé vrátila od staré paní Málkové. Už jsem si trochu dělala hlavu, co když se nikdo neozve, protože inzerátů od Ženi zbývalo jen pár, a daly by se samozřejmě v kopírovacím centru z těch starých udělat nové, ale znamenalo by to, že těch asi dvacet, co jsme s Olehem potom, co jsem skončila u Dragany, vylepili, bylo málo na to, aby se někdo chytil, a začala jsem propadat malomyslnosti a říkat si: a kolik by tedy bylo dost? Padesát? Sto? Ale sto už by nám pěkně zamávalo kasou a stejně kdoví, jestli by to stačilo.

Myslím, že když inzerát paní Jitka četla, musel být už pořádně opršelý a potrhaný, protože, jak říkala, hned potom prý volala. Jestli mám zájem uklízet i u staré paní.

Poznamenala jsem si adresu a hned druhý den jsem jela. Stará byla už ta ulice, kde stál ten dům, záplatovaná jako u nás v Mykolajivce, a barák měl to nejlepší taky za sebou. Ani jsem se nedivila, že z něj stará paní vůbec nevychází. Schodů do bytu bylo dost i na mladšího a moc úzké na to, aby se po nich cokoli pořádného stěhovalo. V bytě se nedalo hnout, stará paní Málková jen šmejdila kolem postele a stolu. Paní Jitka ji ráno chodila kontrolovat a cestou z práce se u ní stavila, pomohla jí se svlékáním a popřála dobrou noc. Dojít si od postele na záchod byl pro paní výkon až moc, muselo se chodit přes kuchyň a asi i kvůli tomu, že se stará paní chtěla šetřit, tak pila a jedla úsporně jako ptáček. Myla se nevím kdy, udržovat se nebylo před kým. Prý že jí nedávno zemřel manžel, předtím že se o všechno staral hlavně on. Jeho fotografie a plno společných věcí byly všude po bytě. Spíš po pokoji. Kromě kuchyňky, koupelny a záchodu byt víc místností neměl. Paní Málková brala fotografie do ruky a pak je zase pokládala na stůl, když jsem tam byla já, chtěla, abych jí podávala i ty, co visely na stěnách.

Musela to být léta, co tam někdo maloval. Kvůli židlím, stolečkům a všelijakým krámům se tam nedalo pořádně ani vyluxovat a vytřít, prvních pár návštěv mi zabralo jen sem tam přesouvání věcí.

Paní Jitka pracovala v tiskárně blok od paní Málkové, a tak to měla kousek, a protože se znala se synem staré paní, vzala prý starost o jeho matku na sebe. Já viděla syna staré paní poprvé, když jsem se vracela z nákupu, a už z chodby jsem vevnitř slyšela hlasy. Hádka mezi nimi utichla ve chvíli, kdy jsem vzala za kliku. Paní Málková seděla za stolem a prohlížela si časopis, nebo spíš jí jen ruce listovaly tiskem, zatímco hlava bloudila po svých, kdo ví. Milan Málek se mi představil jako syn a pak se rychle pakoval pryč. Dělal v Akademii věd a muselo mu být něco přes padesát. Paní Málková na něj před odchodem volávala, a když jeho jméno křičela, aniž by tam byl, říkala tomu paní Jitka záchvat a měla jsem dát paní Málkové dvě pilulky z lékovky na kredenci a hned usnula jako nemluvně.

Když tehdy zavolal Oleh, zrovna jsem s paní Málkovou seděla před domem. Paní Jitka to vysloveně nezakázala a já viděla, jak stará paní každým tím jedním šouravým krůčkem dolů o krapet pookřála. Z jedné strany se držela zábradlí, z druhé jsem ji poponášela já, a když jsem zabrala příliš, flekaté nohy štíhlé jako dívčí jí tu a tam brnkly o schod. Židle už jsem na ten metr široký pruh dlaždic s jedním záhonkem snesla předtím, a pak jsme seděly obě s rukama na kolenou a dívaly se, jak sloup lampy před námi na chodníku co pět minut značkuje nějaký čokl. Vidím to před sebou jako včera, protože právě ve chvíli, kdy si to přikvačilo urousané černé psisko a štěklo tak, že stará paní poskočila na židli, mi zazvonil v kapse ten telefon.

Když Oleh něco chtěl, obyčejně napsal zprávu, abychom ušetřili, takže už v tu chvíli jsem měla zlou předtuchu. A když začal: nelekni se, nic tak strašného se nestalo, jako bych se rovnou s tou židlí kácela do záhonku, všechno se mi sevřelo a mžitky. Říkám si, Marina spadla z třešně, pořád s Darjou někam lezly jako chuligánky, a matka volala první Olehovi, protože u něj se dalo spíš čekat, že se nesesype. Nebo že na nás policie přišla kvůli papírům, protože Vladanův podmáznutý kontakt vyhodili nebo nás nedej Bože prásknul. Hrůzu jsem z toho měla jako každý od nás, protože nikdo ničemu nerozuměl, a hned nato vidím místo černé obludy psa jen donekonečna se táhnoucí řádky brambor a v tom úhoru nataženou v hlíně mámu jako prkno. Infarkt od dřiny a sluníčka, a to bylo ještě horší než něco s proklatými papíry nebo Marina se zlomenou rukou. Možná byla tahle Praha jen taková přestávka, říkám si. Jako televizní reklama na cestovku, co vozí do Evropy, mezi filmy o bramborách a chalupě na spadnutí, kam doopravdy patříme.

Nahoru do schodů je to se starou paní o dost horší. Paže se mi klepou jako sulc už z toho telefonu a paní Málková mi nepomáhá, jako by trucovala, že ji tak rychle zase vleču zpátky. I když zároveň mě ta úzkost bičuje, a tak jako na poplach zvoním v přízemí na všechny zvonky a pak i v prvním patře. Jenže pracující jsou v práci a důchodkyně jako sáňky psi táhnou venku po ulicích čoklové, chvíli jsem se div nerozbulela. Asi i proto jsem na mladého muže, který mi nakonec otevřel, v rozčilení spustila prvních pár slov ukrajinsky. Odpověděl nejdřív něco anglicky a za chvíli už nám nohy paní Málkové bimbaly do schodů jako odbíjení, jako odpočítávání od jedné kalamity k druhé.

Oleh byl na chodbě ambulance Vinohradské nemocnice tak zabraný do hovoru, že si mě nejdřív ani nevšimnul. Vietnamce sedícího na lavici vedle něj mi pak představil jako Jardu. Prý že mu na tu nohu zrychtovanou traverzou doporučuje dračí květ artyčoku. Nebýt očí a nosu, vypadal tenhle Jarda jako někdo od nás. Ne jako kuňka, co si něco piklí se svými a dělá se úslužným jen proto, aby mu Češi nebojkotovali večerku. Asi se tam bavili už nějakou chvíli, protože Oleh držel v ruce sešit a propisku, aby si napsal jeho telefonní číslo, ale místo toho, a myslím, že se Oleh trochu zastyděl, mu ten chlap podal svoji vizitku a pak se zvedl, protože z ordinace už na něj mávali.

Takových setkání je plno a od každého si člověk něco slibuje. Jako by telefonní číslo bylo víc než to, i když je to přitom často míň, občas nefunguje, jindy telefon nikdo nezvedá, a když už, tak se dotyčný většinou nepamatuje.

Náš sešit s telefonními čísly, což byla jedna z věcí, kterou Oleh střežil jako oko v hlavě, nám zkrátka málokdy k něčemu byl, a jestli jsme se s Olehem v začátcích v Čechách v něčem zmýlili, tak v tom, že tahle čísla v Praze něco znamenají. Nebyla to jediná mýlka, ta další, co nám naruby převrátila život, přišla ohledně té Olehovy nohy. Vypadalo to zle, ale mohlo to být horší, byl můj první dojem, jak ji tam tak měl nataženou, chudinu to odpoledne chytlou mezi dvě kovové fošny. Zrovna že se prý omylem otočil jinak a chlap, co řídil jeřáb, který tu traverzu nesl na místo, si právě zapaloval cigaretu, na což je mimochodem při práci zákaz, jenže Oleh měl taky dávat pozor.

„Mohl jsem ji mít na kaši,“ řekl a pokrčil rameny jako kluk, co na něj praskla hloupost.

„To bude v pořádku,“ já na to, ale jenom ho to vytočilo. Dva tři týdny zůstaneš doma, aspoň si odpočineš, povídám. Znamenalo by to sice, že by trávil celý ten čas na ubytovně jen s Majkou, a to mě, nevím proč, píchnul vevnitř osten čehosi. Ačkoli jsem věděla, že ji od prvního dne nemohl vystát, byla to ženská a svlíkala se zásadně prsy otočená k lidem. V každém případě by se mohl konečně pořádně vyspat.

Málo spánku bylo vedle prachu na staveništi, který míval Oleh i mezi prsty na nohou, přestože schovaných v ponožkách a v botech, to hlavní, na co si od začátku stěžoval. Ještě cigarety kdyby v Praze tolik nestály.

Ještěže nám Vladan zařídil to zdravotní pojištění, běží mi hlavou. Sice stálo pár tisíc, ale Oleh teď bude mít stejnou péči jako Češi a určitě lepší, než co by měl u nás v Mykolajivce, kde doktor ordinoval jednou za týden a jediný, kdo tam měl kurz rychlé pomoci, byla Jojka, která bydlela až za tratí a navíc bývala často v lihu. To zvažování pokaždé, než si zapálí, jde Olehovi jenom k duhu, myslím si, i když slyšet to, utrhnul by se, na co jiného že se může přes den v práci těšit, a mě napadlo: přece na mě, a pro sebe jsem se pousmála. Nahlas se smál jen Oleh, ale nebyla v tom ani stopa po veselosti.

Žádné zdravotní pojištění ve skutečnosti nemáme, a já strnula jak socha Husa na Staroměstském náměstí.

„Byl jsem rád, že mi to vůbec ošetřili.“

Štěstí, že jsou tady na Ukrajince a další zvyklí, pomyslela jsem si, i když jsem nevěděla, jestli přímo v tomhle pavilonu, o porodním oddělení Vinohradské nemocnice jsem ale už slyšela, rodily tam Vietnamky, Ukrajinky, Číňanky a další snad častěji než Češky, protože se tam dalo přijít na poslední chvíli a nemuselo se na příjmu měsíce předem registrovat jako všude jinde. Třeba se jen špatně podívali, klikli v počítači jinam.

Kvůli tomu, že nemáme dost kuráže si na ně došlápnout, bychom měli platit? Protože my už solili předtím jako mourovatí, sakra. Sakra Vladan.

„Vladan je čurák,“ poznamenal Oleh a pak to řekl ještě jednou a znova a znova a znova, křičel na celou čekárnu první českou sprostou větu, kterou přede mnou řekl, než vyšla sestra a zeptala se nás, co tam ještě děláme.

Těch několik dalších dnů čuráka potvrdilo. Vladanova kancelář, která měla na starost zprostředkovávat Ukrajincům práci a českým firmám nabízela pracovní sílu za cenu, o které si mohl zaměstnavatel u českých dělníků leda nechat zdát, byla zavřená a podle prachu na stole a v regálech, co jsem přes sklo viděla, to celé stejně vypadalo spíš jako spíchnutá kancelář – kulisa filmu o kanceláři než místo, kde se doopravdy něco zařizuje, a telefon, co tam byl napsaný na papíru zevnitř nalepeném na skle, nikdo nezvedal. Nejdřív jsem si, ochotná sama sebe přemlouvat, zkoušela představovat, jak telefon zvoní Vladanovi v kapse na nějakém důležitém obchodním jednání a zavolá nám zpátky třeba večer nebo druhý den. Nebo třetí. Nebo jeho sekretářka. Ale jak dny běžely, ta představa se rozplývala a zůstával jen obraz telefonu zvonícího do prázdna v místnosti, kam nikdy nikdo nepřijde.

Jak jsem si říkala, když jsem to chtěla vidět v lepším světle, alespoň jsme si sebe s Olehem víc užili. Chvíli to byla hlavně legrace, pak míň. Já mu záviděla, když jsem ráno musela brzo vstávat za paní Málkovou, ale už jsem v té době měla i další paní, k tomu se dostanu. Oleh se loučíval pusou z postele a zas se zachrul do peřin.

Majka tam někde ležela taky, ale to už jsme spolu moc nikam nechodily. Nevím, jestli se s ní přes den o něčem bavil Oleh, nebo nad ní taky už dočista zlomil hůl, ale já se jí pokoušela dohodit jednu paní, co hledala uklízečku, a pak mi paní dvakrát volala, že Majka nepřišla, a když jsem se na Majku obořila, jen se culila, jako by to všechno bylo náramně k smíchu, i když takhle zahodit šanci v cizí zemi je spíš úplná volovina.

Něco někde ale vydělat musela, protože si koupila pár věcí na sebe, až mě napadlo, jestli se nechystá zpátky na Ukrajinu. Někteří to takhle dělali, aby debakl nebyl vidět na první pohled. Klidně si napůjčovali peníze, které pak nikdy nevrátili, jen aby se vyšňořili. Alespoň pár dní nebo týdnů, když se poštěstilo, s tím šlo doma vodit některé lidi za nos. O to horší pak bylo, když se to provalilo. Ostuda celé rodiny a škodolibá radost těch, co předtím záviděli. Jenže Majka se nikam nechystala. Bydlela s námi skoro celou tu dobu, kdy Oleh nemohl pracovat, a odešla teprve, když dostal nabídku dělat v tom klubu. To bylo ten den, když Majka přišla s tím chlapem. Chlap jako hora, čaje nám vypil asi litr. Nebyl to Čech, ale někdo z bývalého Svazu. Ukrajinec nejspíš ne, říkám si. Po třetí rundě čaje v něm zmizela paštika a pak se otevřela horilka, správná chvíle na to zeptat se ho, co tady v Čechách dělá, abychom se náhodou nedostali do potíží.

Nejsem přestrašená, ale to se opravdu stává. Na ukrajinskou ubytovnu vtrhne komando policie a pak pozatýkají všechny, kdo byli v jedné místnosti s nějakým výtečníkem. Pak je sice třeba zas rychle pustí, ale i když člověk kvůli takové lapálii přijde jen o jeden jediný den práce, pochová s ním i pěknou řádku dalších, protože vysvětlovat nějaké zákaznici, zatkli mě a pak zas pustili, znamená problémovou uklízečku, a to bych se paní ani nemohla divit, kdyby se hned preventivně začala ohlížet po nějaké další. Už takhle bylo třeba těm ženám přičíst k dobru, že většinou nechtěly vidět žádné doklady. Když jsem tedy slušně vypadala, a na tom jsem si dala vždycky záležet. Takže jsem na toho Majčina hromotluka udeřila, co že tu dělá, on že hlídá v tom klubu, ale vlastně by to rád někomu přenechal, a to jsem hned sjela pohledem Oleha, jak se na to tváří, a oba jsme spolu mrkli na jeho nohu, jak by to hlídání asi zvládala, ale hromotluk mluvil dál a že platí slušně, přesně kolik, to neřekl. Majka, ať už stála za cokoliv, znala ho víc než my a kývla, že jo, že se mu dá věřit. Holka, co nám už pár měsíců visela na krku a jediné, čím přispěla, byla jedna nová miska, když předtím tu starou, od mé mámy, sama rozbila.

Když jsme s Majkou ještě chodívaly po městě, občas v návalu něčeho házela na ulici do koše i ty párky v rohlíku, co jsme si chvíli předtím koupily dva každá, jakože Češi, vy mi můžete, víte co. A pak zas zářila, to když se na nás někdo usmál, na dvě Ukrajinky, co jdou spolu podél Vltavy, drží se za ruce a sluší jim to víc než Češkám. U nás mladé holky často chodí za ruce a neznamená to nic víc, než že si rozumějí.

Najednou se za ruce držela Majka s tím hromotlukem a já s Olehem na ubytovně byli v tu chvíli jak rodiče, kterým se to má říct. Oleh si odkašlal, mně taky vyschlo a říkám hromotlukovi, že to s tím klubem zní zajímavě. Napětí trochu polevilo, teprve když bylo po horilce. Majka představila Grigora, že spolu mají plány a na Prahu že pro teď kašlou.

Upřímně řečeno nám ten její chlap vytrhnul trn z paty, protože na stavbě už měli za Oleha náhradu a se zlou nohou by ho stejně nechtěli. Grigor, když odcházel, sám poznamenal, že noha nebude vadit, hlavně že Oleh jinak vypadá dobře a je na něj spoleh, jak mu prý říkala Majka. Aspoň že tohle. A pak už zas ty tašky, se kterými jí pomáhal dovnitř, Grigor druhý den brzy ráno vynášel ven, a ještě víc tašek, protože Majka si brala i peřinu a přidala jsem jí i tu její misku. Když už před ubytovnou v šeru túroval motor, vyhlídnuli jsme s Olehem ven a ještě dlouho se nemohli shodnout, jestli to Grigorovo auto byl nebo nebyl mercedes, takový ten starý, ale stejně.

Z toho, že budoucnost už nevypadala tak neutěšeně, jsme měli radost. Přestože jsme se o neutěšenosti předtím nikdy nebavili, aby jeden nevyděsil toho druhého. Ale v gatích jsme měli. Sama bych nás dlouho neuživila, natož abychom něco ušetřili a ještě posílali rodičům na Marinu, a pracovat tu takhle by bylo jako dělat v kole myš, co jen utíká a nikam nedoběhne, já ta myš a Oleh ani to ne.

Nejdřív jsme to tajili, aby to hlavně mámě nemotalo hlavu. Pak by se máma každý týden znovu ptala, co to znamená hlídat a jaký že klub, něco jako když jsem jí vysvětlovala Olehovy střídavé šichty, a to, že mi zákaznice někdy i dávají klíče od svých bytů, a autobusy jak v Praze jezdí a moc šikovně se dá přesedat, a něco o Majce, máma o ní pak chtěla vědět, i když už u nás nebydlela pořád dokola, jméno jí asi pro tu jednoduchost utkvělo, prostě jsem tu Olehovu novou práci nechtěla zakřiknout.

Já toho od mámy o Marině taky vlastně moc nevytáhla. Někdy když jí prý matka ukáže moji fotku, Marina se spíš zamračí, než usměje, což si kolem a kolem mohla máma nechat pro sebe, protože mě to bodlo, a první, na co jsem pak ráno myslela, nebyly povinnosti, co mě ten den čekaly, ale jak že až přijedeme, Marina bude trucovat a dělat, že nás nezná.

Než měl Oleh nastoupit jako hlídač, měli jsme pár dní pro sebe. Ale ani když mi odpadlo několik úklidů a Oleh měl čas od rána do večera, nikam jsme si nevyšli. Pod kopec na pivo s Malevičem a ostatními chodil sám a o procházky po Praze nestál. Sednout si do něčeho jako cukrárna, tam kde kávu mají i se šlehačkou, nad tím se Oleh jen ksichtil. Za tohle že by se měly vyhazovat peníze? Ale doma bylo taky dobře. Oleh dokonce i párkrát uvařil varenyky a pak jsme posedávali kolem dvouvařiče jako nějaké staré manželství. Občas jsem se až lekla, kolik nám je a že stejně staré lidi vídám cestou z práce, když jdu centrem města, chodit na zábavu, ale zas tak líto mi to naše zápecnictví nebylo. Na zábavách v Praze to bude stejné, jako to bylo v kulturáku v Mykolajivce. Lidi tam chodí, dokud hledají toho druhého. Když ho mají, jsou doma a sešlosti jsou pak spíš po příbuzných. A trochu jsem v sobě cítila hlas svojí mámy a nelíbilo se mi to, tenhle suchopár, protože někdy bych tancovala, až bych brečela, ale nemáme na to, myslím si, a kdo ví, jestli kdy mít budeme, protože pořád budeme šetřit na něco a pak budeme staří.

Na moment cítím ledový dráp zaseknutý v krku a dívám se na Oleha, jak z kastrůlku rozlévá horkou vodu do našich připravených hrnků. Pravá káva Illy, to bych před pár roky čuměla jako tele, a najednou mě zaplavuje mnohem delší vlna hrdosti než ta kraťoučká úzkost a vím, že Oleh, Praha i mletá káva Illy jsou věci, co by mi mohly závidět nejen v Mykolajivce holky z našeho ročníku, ale i leckdo v Praze, protože i tady jsou na tom někteří lidé hůř. I když většina Ukrajinců si myslí, že to oni jsou v Čechách ti nejubožejší, a jsou, když chlapi to hned jdou zapít a manželky nebo dcery se kurví s českými nemehly jen kvůli pasu, tolik už jsem po těch pár měsících pochopila.

K velkým úspěchům se chodí přes malé, například jsme tou dobou už týden měli na ubytovně fungl novou pračku. S Olehem jsme byli ochotní přispět už dávno a všichni na patře taky, ale vázlo to na Dymčakových. Pořád že na to nemají. Přitom jiné věci si kupovali, a bylo to proto, že prala Dymčaková, ale kasu držel její muž, a ten raději utrácel za losy a maso. To mívali u Dymčaků několikrát za týden, jenom jsem si cestou kolem jejich pokoje zacpávala nos, než jsem si u nás snědla chleba s tvarohem nebo s taveňákem. Ty Češi umějí a v Lidlu v akci vyjdou i levněji než na Ukrajině.

Paní, ke kterým chodím, by se divily, jak dlouho jde jíst jen taveňák a nic jiného nebo co je to prát jen v lavóru a sušit to na šňůře mezi dvěma háčky na stropě.

Tuhle sušákovou konstrukci udělali v našem pokoji Mongolové, kteří na ubytovně bydleli před námi, občas jsem si prohlížela barevnou knihu, co tam po nich zůstala. Azbuka přečíst šla, ale o čem to je, si šlo představovat jen podle obrázků. Museli tam mít s sebou i děti, protože jedna stěna pokoje byla plná čmaryků od voskovek, a to mi pokaždé zatrnulo, protože my to s Marinou ani nezkusili. Oleh říkal, že dítě ilegálů nebo polo by do žádné školy nevzali, ale tihle to zkusili, protože kdo by tu bydlel před námi jiný než někdo jako my, ale na to Oleh mávnul rukou, v ubytovnách přece bydlí i Češi. Jenže oba víme, že na takovéhle ne, a po nich by navíc těžko zůstala takováhle kniha.

Když jsem to slyšela poprvé, měla jsem chuť se okamžitě pakovat, ale pak jsem pochopila, že se tím nutně ani nemyslí nic zlého. Že je to jen taková zkratka jako éú, débéká, což je obchodní dům u stanice metra Budějovická, kde jednu dobu Žeňa vynášela koše, nebo píár, což je povolání paní Hrubešové, a ta mi říkala, že úkáčka by nějaké píár dost potřebovali, a když jsem mlčela, tak dodala, že nejlepší úkáčkovský píár, se kterým se zatím setkala, jsem já, protože jsem prý chodící reklama na solidnost. Měla jsem radost, přestože trochu zahanbenou. Představuji si, jestli Vietnamců píár by mohl být Jarda, a vidím nás všechny pražské národy v tu chvíli pochodovat dokola v zástupech s vlajkami svých zemí jak před zahájením olympiády, jenže místo oválu je to magistrála, a schválně jestli by tam kvůli nám zastavili provoz jako onehdy kvůli té cyklojízdě, která mi skoro překazila cestu do práce. Na transparentech máme hesla o rovnosti, a to i černoši, co na Václavském náměstí prodávají drogy a ve tmě a světlém oblečení vypadají jako rytíři bez hlavy, a když na chvíli probleskne velká dlaň, bum, svítí jako zadek srnky. Kdo ví, jaké to je, když k sobě takové velké ruce něco tisknou. U šikmookáče to člověka nenapadne. To jen ty drobné žluté ruce ve večerce jestli správně vracejí mince. Leckdy jim ani neodpovídám na to jejich šišlavé na shledanou, a nestojí to za to ani spoustě dalších našinců. Jen v takovéhle večerce jsme totiž po ponižujícím smýkání po úřadech na chvíli na koni a můžeme se tvářit načuřeně nejen na zvadlou mrkev, ale i na tu čerstvou a ukrajinsky mručet, že je na chuj, a šikmoočák pochopí, i když to není česky, a usměje se plaše jako já, když jsem přišla k nějaké zákaznici o pět minut později nebo mě paní nachytala, že při práci telefonuji. Zvlášť nepříjemné to bylo, když jsem zrovna odpovídala na telefon jiné paní, která za tutéž práci nabízela víc. Možnou klientku nejde utnout v půlce věty ani v půlce toho, co chce dovyprávět, a občas než se vytasí s nabídkou, bere to přes detailní popis bytu a zvyklosti jejich rodinného pořádku, i když by to všechno počkalo, než bych přišla. Na rozdíl od paní, u které v ten okamžik uklízím, ta nepočká. Bubnuje čerstvě nalakovanými nehty do kuchyňského stolu, nebo alespoň tuším, že se k tomu bubnování každým okamžikem schyluje, a v zátylku mě pálí pohled jak přes lupu paprsek a kapka potu stéká až k pupíku. Musím být do telefonu jako med, v hlavě k tomu listovat diářem a před paní domu, co mě kontroluje, se pekelně soustředit na chuchvalce prachu, a všechno se to ne vždy dá dobře skloubit dohromady.

Byly ale i domácnosti, kde mě nejen nikdo nekontroloval, ale po dojednání pravidel ani neviděl. Čistý byt jako by bylo kouzlo a já jen samozvaná sběratelka peněz ze skrýše pod vázou, pod knihou nebo v hrnku, to aby bankovky během úklidu neufoukly, když se dokořán otevřenými okny větrá zvířený prach. V bytech, kde se mnou nechtěli mít nic společného a o novém spreji na toaletu nebo leštidlu, kterým jsem měla přepucovat nábytek, mi neřekli, najít jsem si je musela sama, tak v takových domácnostech býval obvykle největší nepořádek. Zatímco paní byla s dětmi na keramice, v práci nebo v solné jeskyni, drobky od zdravých dětských snídaní na mě vyčkávaly přivařené k podlaze v cuccích spolu s vlasy a dalším, takže vytřít neznamenalo přejet hadrem, ale dřít podlahové kachle houbičkou s práškem na připálené hrnce a někdy i nehty.

Samozřejmě že s ženskými z ubytovny jsme se někdy trumfovaly. Téměř každá si chtěla vylít svoje srdce někomu, kdo jí bude poslouchat a zároveň cítit porozumění. Ne jako s našimi muži, co v životě v žádném pražském bytě nebyli a nevědí, o co kráčí. Stejně jako my netušíme nic o tom jejich prachu každý den, o tom, jaké to je, když se člověk už uprostřed směny nemůže pořádně nadechnout a ještě ho čeká dalších pětapadesát koleček plných sutě, co se vynáší z vlhkého domu, z něhož zůstanou jen obvodové zdi jako ohrádka z papíru, ve které vyroste sto dvacet obchodů, dvacet restaurací, osm salonů krásy a dvě obří kina. Nevyrostou, postaví je naši chlapi!

Oleh by býval mohl dnes chodit po Praze a ukazovat nalevo napravo každému, kde nechal svoje zdraví. Vladan a podobní vykukové, co Ukrajincům slíbili v Čechách zařídit první poslední, ochranu před mafií, dohled nad podmínkami práce, pomocnou ruku v případě nouze atd., by každému z našich mužů jako projev pokání a dobré vůle měli zařídit alespoň pořádným vrtulníkem luxusní let nad Prahou, kdy by chlapům z výšky někdo znalý pražské kotliny s tisícerými díky a frázemi vděčnosti, alespoň s těmi, když už nic opravdového, však jen pronájem vrtulníku by stál dost, tak tenhle podržtaška by chlapům ukázal všechny ty domy, na kterých dělali, a jsou to baráky jako hrom, a budou Pražanům dobře sloužit ještě desítky let, i když mnozí na ně brblají, protože Češi nevědí, co mají, a jak něco vypadá, jim často přijde důležitější, než čemu to slouží, přičemž nákupním košem tam plachtí nakupovat tisíce Pražanů každý den, a kdyby tam to obchodní centrum najednou nebylo, hned by se psaly stížnosti a odpovědní lidé byli poháněni k zodpovědnosti a vláčeni tiskem. Taky bych byla hrdá na tu starou Prahu, kterou prý domy stavěné našimi muži tak často hyzdí, jak říkaly mé zákaznice, když si chtěly před úklidem nebo po něm trochu popovídat, ale hlavně si stěžovat, jenže ty hangáry mají návštěvníků víc než všechny ty stověžaté kostely a jiné památky, kde se navíc musí platit vstupné, zatímco do obchodního centra může každý zadarmo a zadarmo tam i leccos pořídit, protože v každém je každý den nějaká slevová akce, a na procházku se tam na rozdíl od staré Prahy dá jít, i když, jak se říká hezky česky, by jinak ani psa nevyhnal. Tahat někam Oleha nemělo cenu, ani když psa vyhnat šlo. Jen jsme se kvůli tomu chytli, a taky tolik lidí všude kolem, neměl to rád. Prý že si jich jako hlídač užil dost. Celý den oči upřené jenom na ně, chápu, že se pak chtěl svalit na ubytovně nebo jít pod kopec na jedno s našinci.

Když v klubu začal pracovat, byl z toho na nervy. U pohovoru seděl provozní i majitel Maxim a před oběma Oleh dělal, že je v té nejlepší kondici. Aby se správně uvedl, pořídila jsem mu ve výprodeji oblek, nohavice až k zemi, špatná noha se tam schovala. Nosil ho pak v zimě v létě. Našinci jinak skoro nechodí. Kolikrát jste kdy někoho od nás viděli v kraťasech? A tak jizva nesvítila ani v létě. Žádné pozor invalida, aby se ho báli míň, než měl za úkol. Ne. A tím úkolem bylo odstrašit skoro všechny, jen ne ty, co k podniku patřili nebo v něm roztáčeli slušné peníze. Většinou se to poznalo podle toho, co měli na sobě, ale ne vždycky, a to byla Olehova první, jak se česky říká, bota. To když dovnitř nepustil připitého váguse s roztřepenými kaťaty a umolousaným trikem. Z chlapa, co pohupoval nákupovkou jak od staré paní Málkové, se ovšem vyklubal nejlepší přítel majitele podniku, Maximova pravá ruka Jurek. Oleh si měl prostě všimnout, že vystoupil z Ferrari. Od té doby si už dával mnohem lepší pozor, a dokonce i sám Maxim mu prý řekl, že člověk se učí chybami, a to na mě tehdy udělalo velký dojem.

Ale stejně jsem se Olehova klubu od začátku bála. I když Oleh se před chlapy na ubytovně chlubil, že dělá v Kosmosu, a to dost z nich od slyšení znalo. Kosmos patřil Rusům, a to je napůl, jako kdyby byl nás úkáček, a napůl že se tam našinec bál strčit nos mnohem víc, než kdyby to patřilo Rumunům nebo Číně, a to podle toho, jak si ten našinec zrovna stál. Nejlépe být to někdo s mocí a penězi, kdo ale zároveň tím, do čeho dělal, nelezl Rusákům do zelí.

Prostě se v Kosmosu scházela lepší společnost a Oleh se sluchátkem v uchu, co mu zakrouceným bílým drátem vedlo do služebního telefonu, musel dávat pozor na to, aby se tam nehloučkovalo ani nic jiného.

Otvíralo se v šest, ale nejvíc lidí chodilo na devátou. Zavíračka byla ve tři, ale někdy taky v pět ráno nebo později. To pak Oleh za službu dostával něco navrch. A kromě toho mu ta práce zvedla sebevědomí, nošením pytlů s cementem a kýblů se sutí spadlé někam ke kolenům. Ve společnosti, kde předtím dělal, totiž plno chlapů nemělo ani maturitu, ani jiný zájem kromě prachů a jejich řeči o penězích pořád dokola Oleha štvaly, přestože sám vedl zřídkakdy jiné.

I mně připadal před Kosmosem tak nějak víc na úrovni. Jak tam tak stál s rozkročenýma nohama před strmým černým tunelem, kudy scházeli dolů krásné ženy a svalnatí muži s kapsami vyboulenými penězi. Ještě pěknější byl Oleh v novém obleku, který nafasoval s ohledem na prestiž klubu tak vysokou, že špatně oblečené lidi měl Oleh za úkol brát si stranou. Pokud to ovšem nebyl Jurek nebo pár dalších, kteří na oblečení kašlali úmyslně. Během prvních pár dnů se Oleh učil jejich tváře, a pak co nejrychleji rozeznávat, koho už znal, protože lepší společnost, to je pár lidí pořád dokola.

Jednou přišel Oleh s očima navrch hlavy, že v klubu viděl Vladana, a já se hned zaradovala, protože to byla příležitost, jak z něj vymáčknout peníze, co od nás dostal na to neexistující zdravotní pojištění. Na výdaje na Olehovu nohu, šití, rentgeny, převazy a kontroly jsme si museli půjčit od Malevičů. Kromě toho že jsme to spláceli, jsem Ženě sloužila k všelijakým pochůzkám po městě, čekání ve frontách a nákupům.

Nakonec ale zvítězil strach, tmel všech českých Ukrajinců, a Vladanovi jsme nic neřekli.

Ne každý z našich se bojí úřadů a ne každý je na tom tak špatně, aby se bál, že za měsíc nebude na chleba a nájem, ale každý se bojí něčeho. A i když se nejdřív Oleh kasal, že si tam před klubem na Vladana počká a ty peníze z něj vytáhne hned na místě, pak slevil, a že mu alespoň řekne do očí, co je zač, a to mě napadlo, co když je Vladan v Kosmosu šarží něco jako Jurek a Oleh by kvůli pár slovům od plic přišel o práci? Vzhledem k tomu, že známí byli tak trochu všichni, co do klubu chodili, nechali jsme to plavat. Jen když Oleh přišel z práce domů nasupený, napadalo mě, že možná proto, že ten den zas s úsměvem, jak to měl nakázáno, pouští do Kosmosu jako váženého hosta čuráka, co nám dlužil tisíce.

Alespoň že Oleh byl najednou na ubytovně někdo. Zatímco ostatní našinci se vraceli ušmudlaní, jako by právě vyfárali z Luhansku, Olehovi, když byl klidný den, sotva stačil vyvanout deodorant, kterým se ráno před střepem našeho zrcadla tak pečlivě postříkal. Já si s hřebenem v ruce zas představovala, k tomu se vtáhlo břicho a nadzvedlo obočí, že jsem Oleha potkala ne v Mykolajivce na střední, ale až stát před tím vchodem do Kosmosu a on se za mnou, holkou, co náhodou procházela kolem, se zalíbením otočil.

Se Zulou se popadáme za břicha a smíchy se válíme na ubytovně po naší posteli a ani se nemůžeme nadechnout. Říkám jí o tom, jak nás s Olehem přistihli mí bratři. Něco se od té doby už navždycky mezi nimi a mnou změnilo.

Byli z toho vykulení, když nás v lese našli na sobě, ale ten, kdo se styděl, jsem byla já, ne oni, přestože jim bylo jen o málo víc než deset a mně dvacet pryč. Oleh je pak hnal až k pastvině. Kluci křičeli a běželi jako o závod, Oleh bez kalhot, pták mu mlátil o stehna sem tam, dvakrát při tom upadnul. Když se vrátil, měl poškrábané nohy plné trnů. Jeden po druhém jsem je vytahala, krev vysála kapesníkem a pak jsme ještě dlouho seděli oblečení vedle sebe a dívali se ven z toho lesa na louku. Bratři, ty postavičky v trávě, do sebe bušili klacky, jako by se nic nestalo.

Nebylo mi tehdy ani těch třicet, jak mi hádaly zákaznice a některé i víc, to když jsem měla urvaný den. Bylo mi míň a bylo by mi tenkrát ještě míň, kdybych neluxovala někdy div ne s lupou a nebolela mě záda od tahání kýblů a v té době už i od dětí na hlídání. Od vytírání loužiček, co prcek v koupelně na podlaze zásadně udělá mezitím, co ho dosprchujete a najdete novou plínu, od uklízení jak od psů roztahaných věcí po culíčkových princeznách, co jim desetkrát říkáte, nesahej na to, a stejně nejraději kramaří mixéry, otvíráky a struhadla v kuchyňských skříňkách.

Trumfla bys je, směje se Zula, když jí vyprávím o dlouhonohých blondýnách, které si jako vzácné druhy velbloudů vodí něžně a s péčí muži do Olehova klubu. Vsadím se, že dívat se na ně je jedno z mála potěšení, které tam Oleh během hodin toho postávání měl. Vím, že bych je netrumfla ani v těch dvaceti, ale je mi to jedno. Zato Zula by je ve dvaceti byla bývala strčila do kapsy, do jedné. I ve třiceti možná. Kolik jí bylo tehdy, když jsme se potkaly, jsem nevěděla. Neřekla mi to, a kolik jí je, mi neřekla ani nikdy potom.

Zula byla šikmoočka ze stepi a nejdřív jsem jí pravidelně platila za pět pokladů v pekingské omáčce a kofolu. Roznášela jídlo v čínské restauraci, kde jsem se jednu dobu stavovala na oběd cestou od paní Hrubešové, co mě chválila jako to dobré ukrajinské píár. Bylo jaro 2007, naše druhá pražská zima za námi, a blížila se doba, kdy jsme se s Olehem měli poprvé podívat domů. Doma bylo ale po pravdě tehdy už spíš na ubytovně. Kromě Mariny mi všechno z Mykolajivky rychle přestalo chybět. Po pár měsících mi už nescházela ani ta naše národní kuchyně, po které si tak stýskal Oleh. Oběd, co byl u Zuly, mi úplně stačil, a dokonce chutnal víc než většina z toho, co se vařilo u nás. U Číňanů toho byla hromada a ne jen kupička varenyků na malý talířek, co je na Ukrajině v restauraci často jen o málo větší než podšálek, a k tomu bezplatně setrvale nemilý obličej obsluhy.

Přestože mi bylo jedno, že je Zula Číňanka, jak jsem si nejdřív myslela, vlastně se mi líbilo, že není. Už beztak jich je moc. Ani já nebyla Ruska, jak si myslela, a taky byla ráda. Mongolové si s nimi přece jen zažili svoje.

O obsluze v podniku většinou nepřemýšlím a ani ji doopravdy nevidím. Jako by jídlo přicházelo na nožičkách samo, ale Zula mi, nevím proč, utkvěla. A tak když jsem ji o pár dní později potkala, jak čeká na tramvaj, hned jsem věděla, že ji odněkud znám.

Autobusy i tramvaje jezdí v Praze většinou úplně na minutu. Když vím, že to brzy přijede, zavírám oči, a taky kvůli únavě, a počítám si v duchu tátovy ovce, a než jsem u třicáté, už slyším brnět koleje nebo hučet a skřípat harmoniku. Stojím většinou před prostředními dveřmi, to je pět kroků od sloupku zastávky, nastoupit můžu klidně poslepu a poslepu jet i dál, zatímco za sklem se míhají baráky a lidi. Jenže když jsem potkala Zulu, sloup zastávky měl místo jízdního řádu žlutou vývěsku X3, X7, X17 a dalších X autobusů, co tam jely namísto tramvají, koleje byl rozkopaný rigol a lidi, co většinou jen tak přešlapují, se motali kolem a pořád další se cpali k žlutému papíru, aby zjistili, o co jde. Bez loktů si to ani nešlo přečíst, jenže ty Zula měla, a pak jsme se srazily očima a já ji vidím před těmi pár dny, jak tam stála u baru s účtenkou a v černé sukni nad kolena, a pak i ten tácek se skleničkou švestkového vína, co mi přinesla a i jindy po útratě v bistru u šikmookých jako pozornost přistane na stole, ale na rozdíl od Zulina podniku se na to nedá spolehnout.

Pak jsem přemýšlela, podle čeho si mě vybavila ona, a možná proto, že jsem zásadně sedávala jen u toho jednoho stolku u okna a čítávala Pražskij Ekspres, co nosíval Oleh z Kosmosu. Protože zamávala na mě na té zastávce jako první ona, o tom není pochyb. Měla jsem namířeno domů a Zula hned že má podobnou cestu a ukáže mi, kde mám přesednout.

Po pár zastávkách jsme z autobusu vysedly, znovu nastoupily, a kolem sebe jsem se pořádně rozhlédla, až když se zachmuřilo a nebylo to bouřkou, ale večerem. Jako bychom jely celou cestu samy, přestože jsme musely vrážet do lidí, autobusy byly nacpané a jely mimo trasu z kopce do kopce úzkými silničkami. Lidmi to házelo, ale byli tam jen jako paňáci. Opravdu byla jen Zula a pak na chvíli ten chlap s rozmazaným obličejem, co se na mě obořil, že jsem mu šlápla na nohu.

U Zuly ve stepi taky nabírali. Lidi jako Vladan, podobní šizuňkové, a Zula jim nalítla stejně jako já s Olehem. Ve stepním městě Čojbalsan, kde žila, i když říkala, že doopravdy tam nežila, a právě proto že odjela do Prahy. Vlakem přes Moskvu s dalšími, co se tísnili i s taškami ve dvou kupé. Veselí lidé s pasy v kapsách, jen na to, aby je nikde neztratili, bylo prý třeba myslet, protože Čechy jsou ráj a všechno tu na ně čekalo.

Na cestu do Čech si Zula nevzala ani pořádný svetr. Někdo podobný chytrákovi z té agentury, co prý před Zulou utrousil, že začátky sice mohou být zmatené, ale pak se to všechno samo srovná. V Praze je teplo a po prvních pár výplatách že jí prý bude šatník stejně praskat českou konfekcí, protože se neudrží, a proč by měla, když na to královsky bude mít. O tom snila. Když celou jejich skupinu ve vlaku od hlavy k patě prohlíželi a ani nemukli.

Zatímco Zula vystoupila na hlavním nádraží, lidi, co jeli s ní, pokračovali jiným vlakem někam dál. Litovala je. Balíky, co jedou do balíkova, když můžou zůstat v Praze, a hned mě napadlo, co by Zula asi řekla o naší Mykolajivce.

Po pár hodinách čekání na nádraží litovala, že nejela s nimi. Na lavičce na nástupišti uprostřed horkého průvanu z rozjíždějících se vlaků se Zule dělaly mžitky před očima a do večera nepřišel nikdo, aby ji vyzvednul.

Byla tma, když se odhodlala sejít z nástupiště dolů do nádražní haly, tma jako v ranci v parčíku před nádražím, kde lampy městského osvětlení ozařovaly hroudy lidí na lavičkách. Ti divoce vypadající jí připomínali ty doma. Taky ti dva kluci, co chtěli peníze. Jeden do Zuly drcal rukou jako kluci u nich v Čojbalsanu do turistů, co do stepi přijížděli zajezdit si na koních a nachytat jak kredenc velké ryby, jenže teď byla cizinkou ona. Kdyby s sebou měla nemluvně, mohla tu teď s ním na rukou mnohem snáz k něčemu přijít, říkala si prý ve chvíli, kdy uviděla žebrající holku s miminem. Rumunka, řekly jsme obě dvě naráz, a začaly se smát. Už jsme se tu vyznaly.

První dvě piva v pajzlu na konečné, kam jsme spolu ten první večer zapadly, byly natuty z patoků z vedlejšího stolu. Když jsem si byla odskočit, Zula slila pár poloprázdných sklenic. V Čechách už jsem byla dost dlouho na to, abych to poznala. Třetí a čtvrté pivo jsem šla koupit za svoje, páté a šesté taky. Olehovi tou dobou právě začínala směna v Kosmosu a to, proč jsem jela hlavně domů, vidět se s ním ještě než půjde, se už stejně nedalo stihnout.

Nemohla jsem pochopit, jak mohla Zula sama v noci hned první den najít mongolskou ambasádu, když navíc šla z centra až do Bubenče s taškou pěšky po svých. Řekla mi, že adresu se naučila nazpaměť už doma a mapu Prahy našla ve stojánku na Hlavním nádraží. Na velvyslanectví měli samozřejmě zavřeno, bylo po půlnoci, celá ulice jen černé almary vil. Jeden vedle druhého za ploty z betonu zhasnuté procovské domy, za železnými mřížemi jak před divou zvěří chráněny kamerami nad vchodem před lidmi z ulice. Ta zvěř, to byla ona. Pobíhala sem tam podél plotu velvyslanectví, chvíli zvonila na zvonky, chvíli jen pěstmi hrozila do oken. V jednom z nich prý dokonce na chvíli bliklo světlo, ale rychle zas blik zpátky do tmy a tma až do rána.

Spát na ulici nechtěla. Jak začne první den zle, smůla se pak lepí na ty další jak trus na podrážky, alespoň v Mongolsku to podle Zuly takhle říkají, a tak Zula až do svítání obcházela těch pár ulic kolem. Ráno byla před velvyslanectvím ve frontě před vraty první. Češi, co si přišli pro vízum na dovolenou, prý na ni trochu koukali.

„Kdyby věděli, jak jsi na tom byla, možná by ti někdo z nich třeba pomohl.“ Říkám to nahlas Zule v tom nonstopu, kde jsme seděly, a Zula se směje, až se otočili i mužští, co tam hráli šipky, a Zula že jsem naivní, co by prý bylo komu z té fronty před ambasádou do nějaké ženské, a že jí neporadil ani nikdo vevnitř. Konzul s tím nechtěl mít nic společného, prý ať volá dál na ta telefonní čísla, co měla z domova. A teprve když už byla na odchodu, zavolal si ji ještě jednou k sobě a šli k němu dozadu, a prý že jeho známý koupil v Praze od dopravních podniků několik použitých karos ještě dost dobrých pro mongolské MHD a pojede s nimi za pár dní kolonou z Prahy až do Ulánbátaru, kde je prodá jakýmsi kumpánům. „Mohl bych se přimluvit, aby tě vzali,“ říkala Zula, že jí konzul pošeptal, a zvlášť jestli prý má řidičák, že by chlapy tu a tam vystřídala za volantem, čímž by si cestu částečně odpracovala, a to Zula hned proč ne. Vždyť přes léto několikrát jako brigádu svážela vejtřaskou kůže z celého kraje a drátkem navíc uměla spravit od zadřeného okýnka přes motor úplně všechno. Jen jsem si sama pro sebe sobecky povzdechla, že na ukrajinské ambasádě by mi bez známých pomocnou ruku zaručeně nepodali, a ani jsem nevěděla, kde vůbec nějakou ambasádu v Praze máme. Chlapi v nonstopu z nás nespustili oči, ale Zula jako by je vůbec neviděla.

Oleh měl za to, že člověk, který se ztratí na jednom konci města, se přece nemůže zčistajasna objevit na druhém. Přísahal by na to, že jsem ho přišla do Kosmosu zkontrolovat, a ne že jsem jen cestou domů z nonstopu sešla z cesty. Ostatně právem si mohl myslet, že se ke mně donesly řeči kolující po ubytovně. Zvlášť když jsem Ženě každou chvíli kvůli dluhům dělala posluhovačku a Žeňa byla stará klepna, co klepala přede mnou jako před kýmkoli jiným.

„Olehovi práce hlídače v Kosmosu stoupá do hlavy a chová se tak, jak by se ženatý muž chovat neměl.“ Přestože jsem to měla za pomluvy, takové řeči člověka, a nejvíc manželku, ať chce nebo ne, stejně zneklidní. Ačkoli to, co Oleh v klubu dělal a jak se tam choval, nikdo nemohl pořádně vědět, protože nikoho z ubytovny by tam nepustil. A že to zkoušeli. Oleh mi to říkal. Vůbec nechápou, že jim jednu ubalil ne proto, že by proti nim něco měl, ale taková že jsou pravidla, a ty má každá práce svoje.

Kdyby se Oleh objevil u někoho na stavbě a chtěl se tam s ním vybavovat, lézt po lešení nebo nakukovat do míchačky, předák by ho taky pěkně hnal a zaměstnanec i návštěva by dostali za uši. Ale to, že se v práci nepředřel, jak říkali ti, co mu záviděli oblek, jako by znamenalo, že chodí na šichtu jen proto, aby za ním mohli chodit okounět. Navíc dřel. Jen jinak. Ale to někomu, kdo celý den dře jen tělem, až má pracky jako lopaty, nejde vysvětlit. Pro typy, co znají na vlastní kůži jenom ruční práce a práci hlavou z televize jako někoho, kdo si vsedě vaří mozek, je novina, že se při duševní práci dá i stát. Navíc Oleh pěsti tu a tam taky použil. To když stálé hosty Kosmosu už od vidění bezpečně poznal, a tak se nemusel bát, že se splete a jednu ubalí někomu z nich, a od vyhazovačů, co postávali dole, za to dostane nakládačku na vyučenou. Oleh zkrátka pracoval rukama i hlavou. Jenže to, když tam venku před klubem postával a jako by jen znuděně popocházel na každou stranu pár metrů tam a zpátky, nebylo vidět. A tak se párkrát stalo, že před klubem v době, kdy tam měl Oleh službu, zevlovala partička s Malevičem, Dymčakem a dalšími, co nejdřív žertovali o tom, že půjdou dovnitř, a když je Oleh nepustil, aspoň pak po ubytovně šířili pomluvy, které se přes Žeňu dostaly až ke mně.

Nenosí snubní prstýnek.

„A jak jste to laskavě poznali, když má pořád ruce v kapsách, ha?“

Chlapi, co Olehovi záviděli, na mě nechápavě čučeli.

Já prstýnek při uklízení většinou mívala. Ale myslí si někdo, že to byl repelent na ty z hlav od rodin, které mi koukaly na zadek? Ani náhodou, od toho jsem měla koště nebo kýbl se saponátem. Že někdo nenosí prstýnek, je prd. Ať tak nebo tak, když jsem se tehdy v noci objevila před klubem, Oleh moc radosti neměl. Jako by si doopravdy myslel, že jsem tam snad přišla na vizitu.

„Kampak, kampak?“

Nevěděl v té tmě, že jsem to já, a chytil mě za paži.

Srdce se mi sevřelo. Proč tak hrubě?

„Cos čekala, že tu uvidíš?“

Na panenku Marii jsem přísahala, že jsem se ztratila cestou z restaurace na konečné náhradní autobusové dopravy.

Potkala jsem servírku z bistra, kde občas obědvám, a on že nevěděl, že chodím do nějakých bister.

„To bych taky rád. Škoda že jsem to jen já, kdo si u nás doma nedovolí utrácet. Proč jsi mě tam nikdy nevzala?“

„Nikam nikdy večer nechceš, a tak už tě nepřemlouvám.“

A on že unavený je taky z toho, jak se chovám, žiji si prý úplně po svém, ani pořádně neví, kde dělám, a já proč se mě na to nikdy nezeptá, a Oleh proč by se měl ptát vlastní ženy na něco, co by mu měla říkat sama, jako on mi říká o všem, co se mu stane v Kosmosu, a moc toho neříká jen proto, že se u něj v práci kromě Vladana, co mu pije krev, nic moc neděje.

Rozpřáhla jsem ruce, že se obejmeme a všechno se tím spraví, když tu vykouknul provozní zezdola od tlamy do Kosmosu, houknul na Oleha, co prý tu křičí, a mně spadly ruce leknutím jak loutce, a pak myslím na Zulu a toho chlapa z nonstopu, jak mi mávali a smáli se na mě přes okno autobusu, když jsem odjížděla, a přitom jsme se nikdo vlastně neznali, a že všechno to, co mi Zula říkala, byl jen necelý týden jejího života. Oleh mě znal tak dlouho, a takhle se mračil. Nejdřív na mě a pak místo na chlapa, co na něj křiknul, na mě zas. Přitom já bych tomu tlusťochovi, být Olehem, na plnou pusu řekla: „To je moje žena, vážený, a sakra do toho, co tu spolu máme, vám nic není.“ Bylo snad šest ráno, šichta mu už skoro končila a na ulici bylo stejně vymeteno. Jenže Oleh, místo aby mi navrhl, ať na něj počkám, řekl, ať jdu, že přijde domů sám, a šel se provoznímu dolů omluvit.

Čekala jsem hned za dalším rohem. Chtěla jsem Oleha překvapit, a že se konečně usmíříme, ale jestli se něčemu říká hořce litovat, tak je to být u věcí, které by si člověk raději nechal ujít. Vykoukla jsem zpoza rohu nejdřív kvůli tomu chichotání. Holka na jehlách se točila jako cinknutá šampuska, jako orobinec pod fénem a jako Marilyn Monroe nad fukarem kanálu si dolů stahovala sukni. Dulo to od Vltavy a ve víru se v tu chvíli roztočily i muchlance papírů a pár prázdných plechovek na chodníku před Kosmosem jako v kovbojce, když se blíží dojímavá scéna. Ta druhá, co vyšla z Kosmosu za ní, si přidržovala něco jako klobouk, a pokud ta první byla štíhlá, tahle byla kůzletem žirafy v elastických pumpkách se třpytkami. Na třetí ty dvě ukrajinsky volaly, ať si do prdele mákne, a když se konečně přiopile vypotácela, bylo to jen v mrňavé zlaté podprsence s černou hřívou až pod zadek, kozačky si nesla v ruce. Na divadle by se tomu smálo. Jak tahle poslední ťápla bosou nohou do louže, až to ohodilo i ty dvě zbylé, a nejdřív jsem myslela, že Oleh za nimi utíká s hadrem, aby je opucoval. Jenže si před ním nastoupily do řady jak skokanky o tyči při předávání medailí a Oleh je jednu po druhé přitisknul k sobě a políbil na ústa. Ale jak, Bože. Jako kdyby se loučil natřikrát s tou stejnou milou a byla mu polibek od polibku milejší.

Ty tři holky prý v Kosmosu tančily okolo tyče. Oleh jim říkal kolegyně, ale se mnou by s takovou prací vyběhl, tím jsem si jistá. Těžko snášel už jen ty moje procházky po městě, když mi skončila práce, a málo jsem se podle Oleha i starala o náš byt, jak honosně říkal pokoji na ubytovně. Ale ať jsem dělala cokoli, takhle líbat kolegyně se podle mého nehodí, a stalo se to a stalo a stalo, i když, jak Oleh říkal, když jsme se hádali: „Pálí tě dobré bydlo, protože tvůj muž není záletník, a tak z toho, nad čím by si manželka záletníka s úlevou oddechla, děláš tragédii.“

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Čechy, země zaslíbená.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.