Upozornění

Všechna práva vyhrazena.

Žádná část této tištěné či elektronické knihy nesmí být reprodukována

a šířena v papírové, elektronické či jiné podobě bez předchozího písemného

souhlasu nakladatele.

Neoprávněné užití této knihy bude trestně stíháno.

Galén

Na Bělidle 34, 150 00 Praha 5

www.galen.cz

© Galén, 2012

Honza Dědek & Josef Vlček

ZUB ČASU

rozhovor

galén

© Josef Vlček, Honza Dědek, 2012

Prologue © Vojtěch Lindaur, 2012

Photos © Jakub Macháček, Ota Nepilý, Martin Pícha, František Vlček,

archivy Josefa Vlčka a Honzy Dědka, 2012

Typography © Luboš Drtina, 2012

© Galén, 2012

ISBN 978-80-7262-884-1 (PDF)

ISBN 978-80-7262-885-8 (PDF pro čtečky)

OBSAH

PŘEDMLUVA

PŘEDEHRA

ŠAKALÍ LÉTA /1951-1968/

LONDON CALLING /1968-1973/

JAZZOVÁ SEKCE /1971-1985/

PROFESIONÁLNÍ PUBLICISTA /1986-1993/

HUDBA JAKO BYZNYS /1990-2011/

PŘEDMLUVA

Pepu, tedy Josefa „Zuba“ Vlčka jsem prvně navštívil někdy koncem třiaosmdesátého roku a nepamatuju si, že bych mu někdy říkal „Zube“, ačkoli ho tak oslovoval skoro každý. Byl zrovna v pěkném maléru: stálé následky brožury Rock na levém křídle, kterou vydala Jazzová sekce. Na tehdejší dobu to byla velmi ostrá a navíc zesměšňující odpověď na likvidační článek v Tribuně s názvem „Nová“ vlna se starým obsahem, v níž systém zastoupený estébáckými novináři porazil hravě na hlavu jejich vlastními zbraněmi. Dost lidí mne od návštěvy proslulého antikvariátu ve Spálené ulici zrazovalo, jenže mně to bylo jedno. Coby čerstvě jmenovaný dramaturg kulturního střediska Opatov jsem měl v hlavě jakási minipokračování zakázaných Jazzových dnů a za Pepou jsem přišel pro radu.

Ležérně opřený o pult v jakémsi snad pracovním plášti mne s tím kozím nápadem neposlal hned do řiti, leč nabídl mi tykání, a tím bylo v domě, blízko nějž kdysi obsluhoval papírenský lis Bohumil Hrabal, počato přátelství, které přes všecky naše různosti trvá dodnes. Domluvil mi schůzku s Karlem Srpem, už si nepamatuju, co jsme dohodli, ale každopádně na konci jara následujícího roku se konal první Opatov, festival, který svobodnou dramaturgií a „partyzánskými“ lstmi Jazzové dny připomínal.

Do „Spálenky“ jsem začal docházet pravidelně a z hudebního labužníka Pepy se vyklubal také milovník dobrého pití (později, to už jsem za ním chodil domů do Kaprovy ulice, i znamenitý kuchař a gurmán). Čas svačinky i obědů trávili jsme řečmi v přilehlém bistru u Reduty a hlavně v zešeřelé Mělnické vinárně v domě U Paukertů. V té době jsem řízením osudu zdědil slušnou cifru a s pomocí veksláků jsem si nechal ze západního Německa propašovat videorekordér, typ Betamax (VHS ještě neexistovalo). Začali jsme u mne doma s Pepou vysedávat před obrazovkou při prvních videoklipech (pozor, byla to éra, kdy se klip počítal do umělecké kategorie a některé z nich už byly deponovány v newyorském muzeu moderního umění), jichž přibývalo. Hbitý, vynalézavý a velmi pilný Pepa si začal dělat poznámky a za pár dnů sepsal první teoretické pojednání; tuším, že s názvem Estetika a filozofie videoklipu, kde zcela nový jev kategorizoval a nahlížel ze všech možných stran. Společně jsme pak sestavili přiléhající videoukázky. Vpravdě revoluční, víc než dvouhodinová přednáška pro pravidelný seminář muzikologů a hudebních publicistů sdružených v sekci při oficiálním Svazu českých koncertních umělců a skladatelů byla připravena. Bylo pak zábavné sledovat reakce zejména muzikologických doyenů v čele s dr. Lubomírem Dorůžkou: směs úžasu a nedůvěry v nové médium byla opravdu humorná. Nezapomenu na dotaz vynikajícího muzikologa dr. Josefa Kotka, kdy že se ta kazeta obrací. Inu, je pravda, že kromě hochů v Bartolomějské mělo v Praze videorekordér jen pár lidí. Buď jak buď, byl to počátek naší spolupráce s Pepou a díky opravdové exkluzivitě se pověst o videopřednášce rozběhla po celé republice. Tak se stalo, že jsme s Pepou ve žlutém wartburgu combi s Ivo Pospíšilem z Garáže za volantem začali objíždět nejrůznější kulturní zařízení Československa skrz naskrz, třeba i dvakrát týdně. Nejenže jsme tedy šířili osvětu, ale zároveň jsme zažívali místy neuvěřitelné historky a tužili své přátelství.

Ačkoli naše přednáška vyšla v časopise Hudební věda, pořád mne mrzelo, že autor unikátního třídílného slovníku Rock 2000 a řady senzačních článků v bulletinu Jazz nemůže najít cestu k oficiálnímu publikování. Tak zahrál osud: po maléru s americkou zpěvačkou Nico mne z Opatova vyhodili a po trapné půlroční pauze u firmy Úklid Praha 10 mi Pepa jednoho dne sdělil, že kamarádka a redaktorka Jitka Švarcová odchází z časopisu Gramorevue. Hned mi s ní domluvil schůzku a ten napůl šílený nápad se změnil také díky přímluvě dr. Dorůžky v radostnou realitu. Posílen rozhodl jsem se jako jediný redaktor přes „srandovní“ hudbu, jak říkávala šéfredaktorka dr. Olga Šotolová, mocná šermířka z firmy Supraphon, n. p., své stránky zcela přebudovat a nově autorsky obsadit. Prvního v řadě jsem měl na mysli Josefa Vlčka. První Pepův příspěvek do oficiálního časopisu vyšel na podzim 1986 a byla to velmi zasvěcená recenze na LP Eddyho Granta. Olga si lebedila, nic zlého netušíc. Jenže pak vyšla opět recenze, tentokrát na výběr The Doors, v níž si Pepa udělal nebetyčnou srandu z doprovodného textu Miloše Skalky, v němž stálo, že Jim Morrison se málem ocitl v kriminále kvůli kritice amerického imperialismu. Pepa to v recenzi uvedl na pravou míru a připomněl skutečný důvod soudního procesu, totiž „nemravné obnažování“. Zde padl výraz „ohanbí“ a dr. Šotolová byla zmítána protichůdnými pocity; nakonec to však prošlo. Uražený Skalka ovšem ihned napsal denunciační dopis řediteli Supraphonu – jak je možné, že člen zakázané Jazzové sekce (zrovna probíhal proces s jejím vedením) může kritizovat tak agilního a angažovaného mládežníka, jakým Skalka byl. Pepa naštěstí členem Jazzové sekce nikdy nebyl a celý průser se rozplynul v čase.

Pepa mohl publikovat dál: psal rychle, zasvěceně a vtipně, náklad Gramorevue (jistěže nejen díky němu) vzrostl z patnácti na dvaapadesát tisíc. Byl ochotný psát do všech rubrik všecky žánry, včetně skvělých rozhovorů, pomohl mi připravit celoroční seriál o revivalech, byl vedle Jiřího Černého, Jana Rejžka a Ondřeje Konráda tři dlouhé roky nepostradatelným autorem. Naše místa denních setkání se proměňovala: jednou v proslulém Dikobaru, podruhé v Mělnické a stále častěji v baru Paris-Praha, jen pár kroků od redakce. A abych nezapomněl: jednou mne s Janou Skalníkovou vzali na oslavu narozenin. Bylo to v krásném rozlehlém bytě na dnešním Rašínově nábřeží, a jelikož šlo o narozeniny Václava Havla, byli jsme před velkolepým třídenním mejdanem řádně zlustrováni. Později se Pepa po krátkém angažmá v knižním oddělení vydavatelství Panton stal novopečeným redaktorem čerstvě zrekonstruované Melodie, což mi nahánělo trochu strach, bude-li stíhat psát i pro Géčko. Stíhal. Ostatně ta „rozdvojenost“ netrvala dlouho. Už někdy zjara 1989 jsme společně s kolegy Vladimírem Vlasákem či Ondřejem Konrádem začali uvažovat o možnosti obě redakce propojit a vydávat nový časopis s týdenní periodicitou. Měl se sice původně jmenovat Melodie, díky jisté kontinuitě, ale listopad ’89 změnil všechno. První „revoluční“ dny jsme sice prožili ve snaze zapojit se a pamatuju si dobře, jak v Galerii U Řečických, kde se připravoval jakýsi pre-Respekt, naše nabídky na pomoc chladně vyslechl Jan Ruml a pak nás poslal ukořistit nějaké psací stroje. Na to jsme se moc nehodili, tak jsme se vrátili k novému časopisu, jehož podoba dostávala konkrétní podobu. Když v květnu 1990 vyšlo první číslo Rock & Popu, měl v něm Pepa výjimečnou roli: redaktor s volnou kartou. Konečně jsme pracovali v jedné redakci a Pepa byl k neutahání: vymýšlel, inspiroval a především psal. Cokoli a v jakémkoli rozsahu na jakékoli téma. Psal s bobří usilovností: býval první v redakci a naše ranní sedánky někdy u kávy, jindy při šampaňském, byly velmi dělné, konstruktivní a plné nových nápadů, které Pepa vždy hned realizoval. Zadrhne-li, přehřeje-li se toto neúnavné perpetuum mobile, začínal jsem mít obavy. Ale kdepak, vždycky jsme našli ještě dost času zarelaxovat v některém z přilehlých podniků (sídlili jsme tehdy v luxusní redakci v malostranské Hellichově ulici), které jsme si sami pojmenovali: U Debila, U Šesti koz (ano, byly tam tři servírky), U Květované prdele, ale nejčastěji jsme chodili do klubu Českého hudebního fondu, kde výtečně a za ceny závodní kuchyně vařil vlasatý kuchař, který vždy před polednem zavolal do redakce a sdělil menu, abychom si mohli vybrat. Přes veškerou snahu o relax se hovor stejně nakonec stočil k redakci.

Proč Pepa s nezvyklým rozechvěním sledoval na redakční televizi přímé přenosy ze zasedání federálního parlamentu, jsem ani zdálky netušil. Až jednou v podvečer do redakce vtrhla soldateska z Hradu (Rejžek-Kantor) a žádala Jiřího Černého, aby pozitivně lustrovaného Josefa Vlčka alias „Tesáka“ ihned propustil. Jiří nejenže je zdvořile vyhodil, ale několika nehledanými slovy Pepu klidnil. Udělal jsem totéž a tím měl a dodnes mám celou věc za vyřízenou. Na rozdíl od různých chytrolínů z povolání mám totiž v tomto pádě jasno. Náš přátelský vztah přece však začal lehce uvadat. Jednoho dne Pepa rozvázal pracovní poměr a nastoupil do nově vzniklé rozhlasové stanice coby ředitel hudby. Četnost a mnohostrannost jeho psaní to nikterak vážně neohrozilo – Pepa dokonce v recenzích používal pro různé žánry různé pseudonymy, aby to nevypadalo, že popíše půl čísla – jen mi začaly scházet ty pravidelné sedánky. Bylo jich čím dál méně, a když jsme se pak s redakcí postupně stěhovali tam i jinam, málem ustaly docela. Zatímco my střídali lokality, Pepa začal střídat rádia a v nové profesi si vyzkoušel vše, co mohl: pohltilo ho to zcela a já to chápal jen zpola. Ale recenze psal pořád a pohříchu dodejme, že velmi obětavě i ty kousky, které nikdo nechtěl. „Tak kde máš ty sračky?“ ptal se jednou za měsíc, když si přišel pro kontingent většinou neposlouchatelných cédéček. Taky mi tehdy začalo vadit těch pár štiplavých poznámek na adresu Rock & Popu, které někde utrousil, a hluboký despekt k autorské generaci, která v čele s Honzou Dědkem, Ondřejem Bezrem či Janou Kománkovou vytvářela novou páteř časopisu a proměňovala jeho směřování. Ale na jeho ochotě psát se nic nezměnilo, jen jsme se namísto v kavárničkách setkávali spíš na síti. S trapnými konci Rock & Popu v naší režii (nejprve 2002 a pak 2006) končilo i Pepovo psaní do hudebních časopisů; nejspíš proto, že najednou žádné řádné nebyly. Zašla by na úbytě i naše setkávání (měli jsme každý svůj svět), kdyby Pepa nevymyslel pravidelné silvestrovské poledníčky, čímž je míněno každoroční posezení zdravého jádra Rock & Popu se spoustou různých nápojů a názorů, jimiž se navzájem obšťastňujeme. Když na Silvestra 2010 předčasně odcházel téměř pětasedmdesátiletý Jiří Černý ne zrovna v dobré zdravotní formě, Pepu hned napadlo, co kdybychom mu připravili jakési laudatio v podobě sborníku. Tím myslel pochopitelně nás dva. Pár dalších dnů to vypadalo na společnou práci. Radoval jsem se nezřízeně, jenže Pepa z toho nenápadně vycouval a já to pak s vydavatelem Lubošem Houdkem nakonec dotáhl včas (do 25. února 2011!) a docela hezky. Ale třeba jednou ještě… nechme to zase osudu.

Vojtěch Lindaur

P. S.: Jo a ještě si pamatuju, jak jsem se někdy v březnu roku 1996 už dva týdny bezcílně potuloval po Los Angeles. Ploužil jsem se na mnohakilometrové vycházky a jediní, s kým jsem mluvil, byli náhodní hosté v kavárnách, a pak už ze zoufalství jen sám se sebou. Jednoho dne jsem si to šinul po Sunset Boulevardu, abych proflákal čas v obřím paláci s hudbou HMV. Scházím z kopečka až ke křižovatce s Laurel Canyon a najednou v dálce vidím postavičku s dobře čitelnýma nohama do óčka. „Che, ten vypadá jako Zub,“ řekl jsem si polohlasně. Jenže jak se ten člověk blížil, začal už přesvědčivě vypadat jako Josef Vlček. Deset kroků před ním jsem si promnul nevěřícně oči. „Doprdele,“ řekl jsem opět polohlasem. Byl to Pepa. Bože, jakou já měl radost!

PŘEDEHRA

Píše se rok 1951. Svět je rozdělen železnou oponou a mrzne studenou válkou. V podobě Severní a Jižní Koreje se už přes rok Východ a Západ přetahují o politické uspořádání světa. Americký prezident Harry S. Truman zbavuje generála Douglase MacArthura vrchního velení na Dálném východě. USA v Nevadské poušti nedaleko Las Vegas, kde v tomto roce prvně vystoupí Frank Sinatra, pilně testují nukleární zbraně; za jadernou špionáž ve prospěch SSSR odsoudí k trestu smrti na elektrickém křesle manžele Rosenbergovy. Západní Německo se připojí k organizaci UNESCO. Nedaleko města Woodbridge Township vykolejí vlak společnosti Pennsylvania Railroad; při jednom z nejhorších železničních neštěstí v amerických dějinách přijde o život pětaosmdesát lidí. V Jokohamě zahyne při požáru vlaku přes sto lidí. Jean Leeová se stane poslední ženou, která je za mučení a vraždu třiasedmdesátiletého bookmakera v Austrálii odsouzena k trestu smrti. Ve Stockholmu je švédský námořník odsouzen k zaplacení vysoké pokuty za líbání se na veřejnosti. Je zahájeno barevné televizní vysílání. Richard Rodgers a Oscar Hammerstein II. uvedou na Broadwayi premiéru muzikálu Král a já, napsaného pro herečku Gertrudu Lawrenceovou, která během první sezony podlehne rakovině. Snímek Vše o Evě režiséra Josepha L. Mankiewicze v hlavní roli s Annou Baxterovou získá pět Oscarů. Prvně vychází kniha Kdo chytá v žitě spisovatele J. D. Salingera. Zemře americký spisovatel a nositel Nobelovy ceny Sinclair Lewis, německý automobilový konstruktér českého původu Ferdinand Porsche, rakouský filozof Ludwig Wittgenstein, francouzský spisovatel a nositel Nobelovy ceny André Gide a vůdce vichistické Francie Philippe Pétain. Narodí se budoucí bubeník a zpěvák Phil Collins, britský premiér Gordon Brown, módní návrhář Tommy Hilfiger, americká herečka Anjelica Hustonová, švédský herec Stellan Skarsgárd, ruský šachista Anatolij Karpov, americká zpěvačka Chrissie Hyndeová, čečenský prezident Aslan Maschadov, irský muzikant Bob Geldof, španělský filmař Pedro Almodóvar a italská pornohvězda a politička Cicciolina.

Československo je lidově demokratickou republikou v čele s prezidentem Klementem Gottwaldem a Národní shromáždění schválí zákon č. 65/1951 Sbírky o ochraně státních hranic, který je svěří do působnosti Pohraniční stráže. Milešovka bude vyhlášena národní přírodní rezervací. Umírá teoretik umění Karel Teige, Konstantin

Biebl páchá sebevraždu. V průběhu roku se narodí 188 756 dětí, mezi nimi budoucí herec Tomáš Tôpfer, zpěvák Jiří Schelinger, politik Vladimír Špidla, hudební skladatel Ondřej Soukup, fotbalový funkcionář Ivan Horník a 8. ledna 1951 i budoucí hudební publicista a dramaturg Josef Vlček.

*

ŠAKALÍ LÉTA /1951-1968/

Narodil jste se 8. ledna 1951, na samém počátku padesátých let, nejhoršího desetiletí v dějinách poválečného Československa… Jaké jste prožíval dětství?

Taky můžu říct, že jsem se narodil ve stejný den jako Elvis Presley a David Bowie. Narodil jsem se v pražské čtvrti Bubeneč a vyrůstal v Albánské ulici; kousíček od domu, kde jsem bydlel, se nacházela Stromovka a dvě rokle, kde jsme si dost vyhráli, za barákem byly zahrádky a později obrovské hřiště. Bubeneč nebyla pro děti vůbec špatná čtvrť! Dětství jsem prožíval v době a v místech, o kterých píše ve svých povídkách Petr Šabach. Podle nich později vznikl filmový muzikál Šakalí léta. Život těch nejmenších kluků ve filmu, to bylo naše dětství – taky jsme vybírali popelnice u hotelu International a pásli po krabičkách od chesterfieldek, které se daly směnit až za dvacet hliněných kuliček. Jenže kuličky nikdo nechtěl, krabička od amerických cigaret byla mnohem cennější.

Co dělali vaši rodiče?

Táta pocházel ze severních Čech a jeho otec byl horník. Nikdy ho nepoznal. Zahynul při důlním neštěstí někdy v šestnáctém roce, když mu byl jeden rok. Babička se pak znovu vdala za legionáře Radlu. Toho jsem zase skoro nepoznal já. Pamatuju si ho jen matně, ale říkalo se, že chlastal severočeskou první ligu. Proto byl táta celý život abstinent. Ve dvaceti odešel do Prahy a někdy na začátku války potkal mámu. Byla to obyčejná holka ze zapadlé slovenské vesnice, která přijela do Kostomlat na žňovou brigádu. Tatínek byl původně úředníkem na živnostenském úřadě, ale když byla na počátku padesátých let vyhlášena akce „77 tisíc úředníků do výroby“, stal se z něj klempíř. Nikdy to však nebral jako osobní újmu – klempířina ho bavila a dělal ji dobře; vždycky byl dost šikovný.

K jakému vztahu ke komunistickému režimu vás tedy rodiče vychovávali?

Lidi, co prožili celé dvacáté století, toho měli na hrbu hrozně moc. Otec zažil extrémně chudé dětství, první světovou válku, odsun rodiny z pohraničí do vnitrozemí v osmatřicátém, další válku… První dítě zemřelo mým rodičům během únorových událostí v osmačtyřicátém, jen si něco našetřili, přišla měnová reforma, sotva táta získal nějaké postavení, musel z něj odejít, pak přišel osmašedesátý a ruská okupace, kterou nesl velmi těžce. Nikdy nebyl v partaji. Na jedné straně cítil předválečnou image KSČ jako ochránce proletářů, mezi které se celý život počítal, na druhou mu bylo jasné, že spoustu jeho životní smůly zavinili komunisté. Vyřešil to tak, že za všechno můžou „ti nahoře“, kteří jsou v každém režimu stejní. Spolu s bráchou jsme byli vychováváni podle tehdy velmi rozšířeného hesla: „Nikde nahlas neříkej, cos slyšel doma!“ Propagandu měla na starosti škola. Naštěstí já nastupoval do první třídy v roce 1957, kdy už tlak na děti byl přece jen o něco slabší než na počátku padesátých let – od února 1948 uplynulo bezmála deset let a uplynul rok od XX. sjezdu KSSS, kde Nikita Chruščov ve zlomovém projevu Kult osobnosti a jeho důsledky kritizoval Stalinovy zločiny. Nicméně pořád ještě byla tahle socialistická výchova velmi intenzivní.

Takže jste sliboval před svými druhy, že budete pracovat, učit se a žít podle pionýrských zákonů, abyste byl dobrým občanem své milované vlasti, Československé socialistické republiky, a svým jednáním chránil čest pionýrské organizace Československého svazu mládeže?

Nejprve jsem sliboval přede všemi, jako jiskra jasná, že chci žít pro svou krásnou zemi, aby byla šťastná. Jiskry byly přípravkou na pionýry. Teprve ve čtvrté třídě jsem se dopracoval až skoro k pionýrskému slibu, ale krátce před tím jsem udělal průser. Moje spolužačka se mi asi čtrnáct dní před slavnostní přísahou ve škole posmívala, že mám křivé nohy – a tak jsem o ni přerazil zobcovou flétnu, na niž jsem se v té době snažil pískat. Byl jsem potrestán tím, že jsem nebyl přijat mezi pionýry, neúčastnil jsem se slibu v Leninově muzeu a nesměl nosit šátek; toho všeho jsem se dočkal až o rok později. Na školní fotografii ze třetí třídy tak všichni hrdě pózují ošátkovaní, akorát mně na krku chybí (viz fotopříloha).

Mrzelo vás to?

S odstupem času rozhodně nemohu říct, že by mi to způsobilo nějaké dlouhotrvající trauma… Ale na druhou stranu bych nechtěl na pionýra jenom nadávat; svým způsobem to bylo pro malého kluka zajímavé období. A nemám teď na mysli nějakou třídní uvědomělost – naše schůzky, které byly dvakrát do týdne, probíhaly na hřišti, kde jsme hráli kopanou nebo házenou. V životě jsem nenarazil na pionýrskou vedoucí, která by nám vyprávěla o Vladimiru Iljiči Leninovi. Vždyť to obyčejně byly holky z osmičky nebo ze střední školy. Nám bylo tehdy devět deset let – a kdo chce ztrácet čas s takovými dětmi? Rodiče nemají čas, pro starší sourozence jsme v tomhle věku otravní mrňousové a naši vrstevníci nám toho o životě moc neřeknou. A najednou je tady patnáctiletá, v našich očích dospělá holka, která si s námi dvakrát týdně hraje a hlavně povídá! Musím říct, že nás toho hodně naučila – holky od ní poprvé slyšely o menstruaci, já se zas díky ní dozvěděl, že existuje nějaká rozhlasová stanice jménem Svobodná Evropa, kde lze poslouchat zahraniční hudbu.

To bychom ovšem trochu předbíhali. Jakým jste byl žákem na základní škole?

Jako dítě jsem měl velký problém – byl jsem levák. Tehdy se ještě tahle odlišnost od většinové společnosti praváků neuznávala, leváci nemohli psát levou rukou jako dnes, ale podle sovětské metody se museli povinně naučit psát pravou. Vůbec mi to nešlo, takže v první třídě jsem byl bezkonkurenčně nejhorší žák – v pololetí na vysvědčení jsem měl velkou trojku. Strašně mně to vadilo, nechtěl jsem zaostávat za spolužáky, tak jsem dřel a dřel – v první a druhé třídě jsem celé hodiny trávil psaním, jen abych dokázal správně držet pero v pravačce; mimoděk jsem tak začal vnímat smysl vět, přicházel jsem na kloub nejrůznějším textům. Nejdřív jsem totiž něco opisoval z knih, pak jsem si začal i sám něco vymýšlet. Ze začátku hlavně básničky, ale pak jsme se spolužákem Pavlem Scheuflerem, inspirováni knihami Julesa Verna, dokonce rozjeli román na pokračování. Vypůjčili jsme si postavu kapitána Nema a vytvořili příběh, který se odehrával na zemi, nad ní i pod ní – vzducholodě a balony v tom pochopitelně nesměly chybět, stejně jako argentinské pampy nebo Mariánský příkop v Tichém oceánu. Každý den jsme si sešit předávali a zkoušeli navazovat na to, co ten druhý předtím napsal. Výsledné dílo se samozřejmě nedochovalo, ale při vzpomínce na tenhle literární pokus mám dodnes dobrý pocit – přinejmenším to bylo dost kreativní.

A pomohlo vám to naučit se psát pravou rukou? Zlepšil jste si alespoň trochu školní prospěch?

Nezlepšil, pořád jsem byl jedním z nejhorších žáků ve třídě, i když jsem se začal soukromě učit angličtinu a knížky četl jak fretka, nějak se to se mnou prostě táhlo… Tehdy jsem chodil na základku na náměstí Svobody, kde byla dvojškola. Pak postavili novou školu na náměstí Interbrigády, kterou jsem měl výrazně blíž, takže počínaje čtvrtou třídou jsem změnil budovu a tím i učitele – rázem všechno outsiderství zmizelo a naopak jsem byl jedním z nejlepších ve třídě. A pravděpodobně nejaktivnějším návštěvníkem obvodní knihovny na ulici Národní obrany – četl jsem tehdy osm až deset knížek týdně, někdy i víc.

Co byla tehdy vaše oblíbená literatura?

Psala se padesátá léta, o foglarovky a mayovky člověk v knihovně nezavadil. Tehdy tam měli hlavně obrozence, takže jsem četl Aloise Jiráska, sem tam nějakou soudobou literaturu, ale nejvíc jsem hltal německou a ruskou klasiku. Dneska si říkám, že jsem tomu nejspíš moc nerozuměl, ale zato jsem měl přečteného kompletně celého Puškina, Lermontova, Tolstého, Turgeněva, Heineho. Sbíral jsem pečlivě starý papír, za což jsem jednou ve sběrně dostal od výkupčího neúplné ročníky Mladého hlasatele, a následně propadl kouzlu Rychlých šípů. Po Turgeněvových nekonečných popisech východu slunce, třpytu jezerní hladiny a šumění listí na bílých břízkách jsem byl naprosto okouzlen komiksem, který také dokáže vyprávět románový příběh, ale namísto složitých opisů si vystačí s obrázkovou zkratkou. Komiksy mám rád dodnes a nevynechám žádný film, který se jimi nechal inspirovat. Ať je dobrý jako The Watchmen, nebo úplně blbý. Na druhou stranu jsem však miloval romány Alexandra Dumase – hlavně Tři mušketýry a Hraběte Monte Christa. Tři mušketýry jsem byl schopen přečíst i dvakrát nebo třikrát za sebou. Dočetl jsem poslední větu a jedním dechem nalistoval znovu začátek. Navíc mi bylo deset, když v roce 1961 vstoupil do kin snímek Tři mušketýři s Gérardem Barrayem v roli d’Artagnana – ten film jsem viděl snad pětkrát nebo šestkrát, stejně jako většina mých spolužáků, takže rázem si celá škola hrála na mušketýry. Pobíhali jsme po Bubenči, mlátili se klacky a říkali tomu šerm.

Takže vaše dětství utvářela ruská klasika, Rychlé šípy a Tři mušketýři?

Spíš česká klasika. Na rozdíl od svých spolužáků jsem si Babičku a Kutnohorské havíře opravdu s chutí přečetl. A pak taky knížky o chemii; těch jsem si z knihovny navypůjčoval spoustu – mě tehdy chemie strašně bavila! Stejně jako všichni mí spolužáci jsem měl doma dětskou hru Mladý chemik a dělal jednoduché pokusy. Ale někdy kolem osmé třídy mě tahle vášeň opustila a na chemii jsem rezignoval.

To zní jako dost intelektuální dětství…

Ležel jsem v knihách, to ano, ale taky jsem tu a tam sportoval a chodil do kina. V Bubenči byla tehdy čtyři kina: v Ústředním domě armády byl Kyjev – premiérový, luxusní sál, kam jsme chodili poměrně vzácně, na Dejvické třídě se nacházelo kino Svornost, kam ovšem vstupné stálo pět korun, což pro nás bylo strašně moc peněz. Naštěstí nedaleko našeho baráku bylo kino Orlík, kde promítali docela dobré filmy a vstupenka přišla jen na tři koruny. Ale vůbec nejlepší bylo Bio Bruska, taky na Dejvické, kde byl lístek do první brázdy za pouhou korunu.

Na co jste chodil do kina nejradši?

Úplně na všechno! Ono to bylo vlastně docela jedno, hlavně že jsme si za korunu koupili lístek a za druhou dvě eskyma; to druhé nám během pojídání prvního roztálo v ruce. Samozřejmě že jsme chodili na klukovskou klasiku – na Tři mušketýry, na Vinnetoua… Ale na dva filmy typické pro tehdejší dobu si dodnes pamatuji přesně. Prvním z nich byl snímek Zpívající pudřenka z roku 1959 – vyprávěl dobrodružný příběh statečných pionýrů, kteří odhalí síť nebezpečných zahraničních špionů a diverzantů. To se mi tenkrát líbilo; škoda že jsem ho od té doby už nikdy neviděl. Druhým byl o dva roky starší film Brankář bydlí v naší ulici, který pojednával o hokejovém náhradníkovi, jenž nakonec vychytá svému týmu vítězství – to si pamatuji hlavně proto, že se tenhle film opravdu natáčel u nás v ulici, takže jsem na plátně poznával dobře známá místa. Taky jsem ho od té doby neviděl.

Vy sám jste v dětství sportoval?

S klukama jsme vášnivě rádi hrávali fotbal, dokonce jsme se s bráchou asi dvakrát ucházeli o místo v žákovském mužstvu Dukly Praha, ale nikdy nás nevzali. Dukla měla stadion kousek od našeho baráku, takže jsme dírou v plotě chodívali na každý zápas a všechny hráče jsme znali jménem. Taky Dukla mezi mrakodrapy od Oty Pavla patřila mezi moje nejoblíbenější knížky. Byla to možná dokonce první knížka, kterou jsem si koupil. V Dukle tenkrát byly takové hvězdy jako záložní dvojice Pluskal a Masopust nebo pravý bek Šafránek. To byly opravdové fotbalové pojmy! A nesmím zapomenout na Frantu Veselého, který byl naším největším hrdinou.

František Veselý sice dva roky hrál za Duklu, nicméně zbytek své kariéry strávil v barvách Slavie – to vám nevadilo?

Vůbec ne – já jsem se taky kvůli němu potom přeorientoval na Slavii! Navíc se v naší třídě – to už bylo na Interbrigádě – nosilo být slávistou, tak jsme všichni fandili sešívaným. Každá třída má svou vůdčí osobnost a tou naší byl jistý Milan Babický, jehož otec byl zavilým slávistou, což po něm zdědil i jeho syn. A my to pochytili od něj, protože byl třídní hvězdou, kterou všichni kluci obdivovali a všechny holky milovaly – fandit kvůli němu Slavii bylo to nejmenší, čím jsme se mu mohli podobat. Vydrželo mi to tak do patnácti, pak jsem začal být čím dál laxnější fanoušek.

Jak jste tehdy vycházel se svým o rok mladším bratrem?

S bráchou nás spojoval fotbal, který jsme někdy spolu hráli, jinak on měl své kamarády a já zase své; každý jsme měli úplně jiné zájmy, jeho třeba hudba nikdy nezajímala. Ale vždycky jsme spolu vycházeli dobře, což platí dodnes, i když máme hodně odlišná zaměstnání. Dost nás spojilo, když nám v roce 2001 umřela maminka. A navíc mám moc rád obě jeho děti.

Kdy vlastně do vašeho života prvně vstoupila hudba? Hrál někdo z rodičů na nějaký hudební nástroj, nebo se alespoň doma poslouchala muzika?

Nijak aktivně. Maminka byla v hudbě poměrně tolerantní, neměla nijak vyhraněný vkus. Horší to bylo s tatínkem, který přímo zbožňoval dechovku! Logicky – patřil ke generaci, která své mládí prožívala ve třicátých a čtyřicátých letech, kdy byla dechovka na vrcholu popularity. Skladatelé a kapelníci jako Karel Vacek nebo Karel Valdauf byli jeho velcí hrdinové. Já jsem byl naopak typickým představitelem generace, která dechovku nesnášela. Komunisti z dechovky udělali po únoru 1948 režimní lidovou kulturu. Byla všude – břeskně zvučela v rádiu, chrchlala z amplionů místního rozhlasu a polky, valčíky a pochody zněly na každé akci. Kde zněla dechovka, tam bylo všechno v pořádku – chlapi si mohli vzájemně nafackovat a obešlo se to bez problémů, zatímco jakmile při bigbeatovém koncertu někdo rozbil židli, což se v šedesátých letech zkrátka nosilo, tak z toho byl obrovský malér. Tím pádem pro celou mou generaci byla dechovka symbolem nespravedlnosti, úhlavním nepřítelem, kterého jsme za hrob nenáviděli!

Proč myslíte, že tehdejší komunistický režim našel takové zalíbení zrovna v dechovce?

Režim tehdy v kultuře podporoval dva základní trendy. Amatérismus, či chcete-li to říct tehdejším jazykem, tak lidovou tvořivost, a některé národní tradice. Postava lidového šumaře, potulného muzikanta s trumpetou nebo klarinetem, nejraději odněkud z chudé pošumavské vísky, se do takové koncepce dobře hodila. Navíc si myslím, že dechovka z přelomu padesátých a šedesátých let byla jednou z prvních vln retra v historii české pop music. Partajní funkcionáři, kteří se v té době dostávali k moci, si v ní připomínali své mládí, svá třicátá léta.

To byl i případ vašeho otce?

U něj to bylo ještě horší – otec se totiž někdy v padesáti rozhodl, že se naučí hrát na tahací harmoniku! Byl to klasický cimrmanovský paradox – neměl rád hospody, ale chtěl hrát hospodskou hudbu. Přišel z práce, sedl ke stolu, vzal harmoniku a pižlal na ní až do večeře nějakou polku jak Antonín Zápotocký.

Kolik vám tehdy bylo let?

To se psal rok 1964, možná 1965, mně bylo třináct čtrnáct, procházel jsem zrovna věkem, kdy si člověk utváří svůj vlastní vkus – a doma zněla dechovka! Je empiricky prokázáno, že právě mezi dvanáctým až čtrnáctým rokem přestává mladý člověk přejímat hudební vkus rodičů a začíná si prvně o své vůli vytvářet svůj vlastní. Už léta nám v rozhlasových průzkumech vychází, že zhruba ve dvanácti si dítě začne ladit rozhlasovou stanici podle svého vkusu. Nebyl jsem tedy žádná výjimka, snad jen s tím rozdílem, že naši rádio skoro neposlouchali – mámě nechybělo a táta si vystačil s harmonikou.

Jak jste na otcovy hudební pokusy reagoval?

Nesnášel jsem je a dost jsme se kvůli tomu hádali, ale s odstupem času musím přiznat, že mi jeho tahání harmoniky i něco dalo. Otec totiž své hraní bral nesmírně vážně, ale vždycky jen jako samouk, který se pokoušel všechno vyčíst z knih. Bohužel hudební teorii vůbec nerozuměl. Dlouho seděl a zíral do Kofroňovy Učebnice harmonie, až mi konečně povídá: „Prosím tě, vysvětli mi tady ten septakord – jak to má jako vypadat? A tady se píše něco o rondu…“ A tak jsem si to přečetl a pak mu to vysvětlil. Tím pádem jsem si osvojil docela slušné znalosti hudební teorie, což se mi později coby hudebnímu publicistovi tu a tam hodilo. Zatímco většina lidí, včetně řady mých kritických kolegů, vnímá hudbu jen jako melodii, případně přes emoce, tak já zjistil, že jsem schopen si skladbu rozložit na jednotlivé nástroje, že dokážu z písničky vnímat jen basovou linku nebo bicí nástroje a po těch tisících skladbách, které jsem v životě slyšel, dokážu ocenit, když je někdo originální. To je při posuzování hudby velká výhoda. Ale zase o tolik nejde, všichni se dnes na hudbu díváme jako na lifestylový element a konfrontujeme ji s tím, jak vypadají naše životy nebo představy o životě.

Otcovu dechovku jste z pochopitelných důvodů nesnášel – co jste tedy poslouchal vy sám?

Nedávno se mě v Českém rozhlase ptali, kterou první písničku si pamatuji. Došel jsem k odrhovačce Na silnici do Prášil, která se na konci padesátých let hodně hrála v rádiu. Ale časem se můj hudební vkus zlepšil. Od takové sedmé třídy jsem už poslouchal Svobodnou Evropu, která celé odpoledne vysílala nejčerstvější novinky z oblasti západní hudby. Významná byla hlavně Psychedelická hodinka s Rozinou Jadrnou – tehdy jsem prvně slyšel kapely jako Count Five, The Cyrkle, Shadows of Knight, Blues Magoos nebo Electric Prunes – zrovna ti se mi hodně líbili! Časem dokonce došlo i na Captaina Beefhearta! Až posléze jsem se dozvěděl, že Rozina Jadrná, která dávno nežije, byla tenkrát ve srovnání se mnou starší paní, ale já jsem to na jejím hlase vůbec nepoznal. O to víc před ní smekám, protože pouštěla neuvěřitelně zajímavé věci! Jak to dokázala nebo kdo jí radil, to nevím. Po roce 1966 se rušení Svobodné Evropy omezilo pouze na zprávy, takže jakmile jsem přiběhl ze školy domů, hned jsem na středních nebo krátkých vlnách naladil Svobodku, přitiskl ucho k reproduktoru a hltal písničky. Akorát vždycky v celou musel člověk rádio na těch pět minut vypnout, protože by z vrčení rušiček brzy ohluchnul. Když dneska něco slyším na krátkých vlnách, tak i když přenos není rušený, linou se občas z rádia neuvěřitelné zvuky, signál se chvíli přibližuje, hned zase ztrácí. Divím se, že jsem z té hudby vůbec něco měl. Střední vlny byly o trochu lepší, ale tam občas rušili i hudbu. Navíc tehdy byla většina hudební produkce nahraná mono – zpětně musím říct, že to byl dost obětavý poslech.

Poslouchal jste i další legendární stanice, jako bylo třeba Radio Luxembourg nebo AFN Munich?

Když v letech 1961-1963 vrcholila popularita Laxíku, byl jsem ještě malý kluk. Později jsem několikrát zkusil Lagzumberk, jak tomu říkával můj táta, naladit, ale vždycky tam na můj vkus až příliš kecali a málo pouštěli hudbu. A co se týká AFN Munich, ve svém okolí jsem neznal nikoho, kdo by ho poslouchal. Tím pádem já byl vychovaný čistě Svobodkou.

A co třeba Mikroforum?

To byl v druhé polovině šedesátých let velký pojem. Československý rozhlas ho nepochybně postavil jako konkurenci Svobodné Evropě, vysílal ve stejné době jako jejich hudební program, ale jak už to bývá, v průběhu let 1967 a 1968 se vysílání Mikrofora vymklo z hranic, které mu byly nastaveny, a stal se z něj přitažlivý pořad. Tím pádem už nebylo nutné poslouchat jen Svobodku. Hudba v Mikroforu sice byla o něco slabší, ale zato se tam vedly zajímavé řeči.

Vraťme se ke Svobodné Evropě – jak reagovali rodiče na to, že posloucháte zakázanou stanici?

Mám pocit, že ani nevěděli, že to je zakázaná stanice. Já přišel ze školy někdy ve dvě odpoledne, zatímco otec se z práce vracel kolem čtvrté, takže jsem měl dvě hodiny nerušeného poslechu. Navíc jsem měl ucho až v reprobedně, takže se po bytě zas tak moc hluku nešířilo. A hlavně – já si vždycky zalezl k rádiu do pokoje, zatímco otec týral harmoniku v kuchyni. Z kuchyně se ozývaly lidovky a z pokoje tiše zněla psychedelie. Jinak ovšem otec hudbu, kterou jsem poslouchal, bytostně nesnášel. Taky jsme se kvůli tomu hodně hádali, jednou došlo i na pěsti. A když bylo nejhůř, odešel jsem poslouchat Svobodnou Evropu k některému ze svých spolužáků, protože tuhle stanici ladila skoro celá třída. Mám pocit, že právě tím nepřátelským postojem mě táta definitivně nasměroval k rockové hudbě. Puberťákům se to tak stává.

Vedle Svobodné Evropy však od konce roku 1964 vysílal Československý rozhlas i vlastní hitparádu Dvanáct na houpačce, kterou připravoval Jiří Černý se svou tehdejší ženou Mirkou. Předpokládám, že jste patřil k pravidelným posluchačům…

Jako každý, kdo se tehdy alespoň trochu zajímal o hudbu. Houpačka znamenala strašně moc – kdo v neděli ráno nenaladil na VKV (což tehdy nebyly zas tak běžné vlny, to nemělo mnoho rádií!) Houpačku, ten byl v pondělí ve škole ztracený. Naopak poctivý posluchač byl třídním králem, protože mohl ostatní informovat, která písnička se v hitparádě udržela a která vypadla. My měli Houpačku za bernou minci, vždyť to taky byl jeden z mála zdrojů hudebních informací. Domácí hudební tisk prakticky neexistoval, zahraniční se sem nedovážel, snad jen s výjimkou jugoslávského časopisu Džuboks, na který jsme stávali fronty, protože k němu byla přikládána singlová deska – byl to kus umělé hmoty, který byl po deseti přehráních odsouzen k vyhození, ale pořád šlo o hudbu, která jinak v tehdejším Československu nebyla k dostání. Pamatuji si, že v jednom z čísel byl velký hit The Letter od skupiny The Box Tops, v jiném zas hitovka Incense And Peppermints od kapely Strawberry Alarm Clock; dodnes by mě zajímalo, kde na tuhle hudbu tehdy Jugoslávci brali autorská práva – nejspíš to vydávali načerno.

Asi podobně jako o něco později v sovětském časopise Vesjolije kartínky, kde rovněž vycházely modré plastové desky na pár použití.

To bylo až později, ještě předtím vycházely plastové desky v časopise Krugozor. Většinou šlo o ruský pop, ale třeba v jednom čísle se objevilo She Loves You od Beatles. Vůbec mě proto nepřekvapilo, když na konci sedmdesátých let vydávaly na obdobných pseudovinylech své singly britské radikální punkové kapely. Často to byly politické agitky, jako třeba v případě kapely Crass, která hrála anarchistický punk. Po vypuknutí britských bojů s Argentinou o Falklandské ostrovy publikovala tímhle způsobem protiválečnou písničku, která se měla přikládat jako prémie ke každé desce z Top 10, kterou si někdo koupil. Kupci, který si pořídil novinku příkladně od Glorie Estefanové nebo podobné popové zpěvačky, sice při poslechu tvorby skupiny Crass musely hrůzou vstávat vlasy na hlavě, ale kapela tak na jednu stranu šířila své politické názory, na straně druhé to byl skvělý marketing. Jak říká Trent Reznor z kapely Nine Inch Nails – umělec dneška musí být zároveň marketingový stratég.

Vraťme se však k rozhlasové hitparádě Dvanáct na houpačce…

Houpačka byla naše hudební bible, i když kolikrát jsme taky nadávali, co to tam Jirka Černý pouští za blbosti. Mě třeba dovádělo k šílenství, když zazněl Charles Aznavour – sice s krásnou písničkou, ale podle mých tehdejších názorů dobrou tak akorát pro rodiče spolužáků. Mně bylo čtrnáct patnáct a měl jsem poslouchat takový humus?! Nebo třeba Ribanu, píseň z filmu Vinnetou! Nikdy jsem se vlastně Jirky Černého nezeptal, podle jakého klíče se svou ženou vybírali písničky, každopádně to však byla podivuhodná směs – vedle skvělých věcí naprosté sračky, které se nedaly brát vážně! Ale na druhou stranu jedině na Houpačce mohl člověk slyšet třeba Girl od Beatles nebo Karla Kryla.

Pamětníci dodnes vzpomínají, jak byla tehdy Houpačka nesmírně populární. Jak moc ovlivňovala hudba život tehdejších dospívajících lidí?

Říkám, že to poslouchala celá třída, ale není to pravda. V každé třídě byla smečka holek, které hudba naprosto nezajímala, a k tomu několik budoucích kulturních analfabetů, kteří muziku ani později v životě nevyhledávali. Na základní škole nás z třicetičlenné třídy poslouchalo Houpačku tak osm – až na gymplu to bylo jiné. Tehdy opravdu byla hudba otázkou životního stylu. Vedli jsme o ní velmi vášnivé diskuse, často jsme se kvůli písničkám dokázali i pohádat. Ale je pravda, že jsme byli na gymplu výběrová třída zaměřená na výuku angličtiny, některé předměty jsme dokonce měli v angličtině, takže pro nás angloamerická hudba měla o to větší přitažlivost, že jsme rozuměli textům. My měli na střední škole neuvěřitelnou partu – jak lidí z naší třídy, tak i z dalších tříd našeho ročníku. V podstatě nám den nestačil, abychom si všechno řekli.

V šedesátých letech se celkem ujalo dělení hudebních příznivců na fanoušky Rolling Stones a Beatles – platila tahle klubová příslušnost i ve vaší třídě?

U nás existovalo dělení pouze na ty, které muzika zajímala, a na ty, které nezajímala. Rozlišování na beatlesáky a rollingstoňáky nebylo nutné – tím spíš, že někteří z nás volně přecházeli z jednoho tábora do druhého a zase zpět. A podle našich absolventských srazů soudím, že přecházejí dodnes.

Setkáváte se s bývalými spolužáky z gymplu často?

S některými ano, jiní jsou rozeseti po celém světě. Maturovali jsme v roce 1969, a než skončily prázdniny, třetina třídy zmizela i s rodiči za hranicemi. Dnes si občas voláváme přes skype – jeden spolužák bydlí v Lausanne, druhý ve Vídni, další žije ve Spojených státech. Ale neztratili se ani ti, co zůstali tady – jedním z mých spolužáků byl Jan Hartl, dnešní ředitel střediska empirických výzkumů STEM. Když se podívám ještě na základní školu, mým tehdejším nejlepším kamarádem byl Vladimír Hanzel, který později rovněž psal o hudbě, především o folkové scéně, spolupracoval se Sekcí mladé hudby a ještě před listopadem 1989 se stal sekretářem Václava Havla. S Vláďou jsme tehdy měli hodně podobný vkus, trávili jsme nekonečné hodiny debatami o hudbě a vzájemně si vyměňovali nahrávky nebo diskutovali o Houpačce. Škoda že po Listopadu byl tak zaneprázdněný, že přestal o hudbě psát.

V roce 1965 došlo v Československu k dodnes vzpomínané kulturní události – Prahu navštívil beatnický básník Allen Ginsberg a byl zvolen králem majálesu. Zaznamenal jste tuhle událost?

Na to jsem byl příliš mladý; bylo mi tehdy čtrnáct. Ale starší kluci si o tom dost povídali – Láďa Svačina od nás z ulice říkal, že je to buzík. My mladší jsme sice nevěděli, co to znamená, ale znělo to dost přezíravě; to nám stačilo. K beatnikům jsem se dostal až někdy v osmnácti zásluhou anglického oddělení univerzitní knihovny a Sešitům pro mladou literaturu, kde tehdy poprvé otiskli Zábranův famózní překlad Kvílení. Jako vzorný čtenář naší obvodní knihovny jsem měl dobře zmáknutého Walta Whitmana, což je základ, bez kterého je Ginsberga jen půl, takže to do mě padalo samo. Přečetl jsem pak od něj, co se dalo, něco i v originále, dokonce jsem se některé věci pokoušel překládat. Brzy jsem však pochopil, že na Zábranovu jazykovou vytříbenost nemám. Oproti lehkonohé angličtině jsem si ve svém vyjadřování připadal strašně nemotorný.

A co takový básník a jazzman Václav Hrabě, jeden z mála tuzemských beatniků, který se navíc s Allenem Ginsbergem osobně setkal?

Objevil jsem ho zhruba ve stejnou dobu jako Ginsberga – někdo ve třídě na gymplu měl opis jeho básní. Líbily se mi, to ano, ale Ginsbergovy efektní vodopády slov mě zkrátka fascinovaly víc.

Vraťme se k muzice – kdy jste si pořídil svůj první magnetofon?

Ve druhém ročníku na gymplu, když jsem si na něj vydělal na chmelové brigádě. Mám pocit, že stál šestnáct set korun, což tenkrát byly obrovské peníze. Byl to na svou dobu velmi elegantní československý magnetofon Tesla B42. O mnoho let později jsem ho donesl do krčského baráčku, kde měla kancelář Jazzová sekce – pořád ještě se na něm daly přehrávat pásky, ale už to byl stařeček, do půl roku by skončil v popelnici. Když StB udělala v kanceláři razii a zabavila veškerý majetek Jazzové sekce, odnesla i tenhle magnetofon. Většina zabavených věcí pak záhadně zmizela. To málo, co zbylo, ministerstvo vnitra na začátku devadesátých let Jazzové sekci vrátilo – včetně mého magnetofonu. Takhle se dožil devadesátých let a možná je dodnes někde v kanceláři Artfora.

Vzpomenete si, co jste si na něj nahrával?

Psaly se roky 1967 až 1969. Jako jednu z prvních věcí jsem si stočil album We’re Only In It For The Money od Mothers of Invention – to byla nahrávka, která ve škole strašně letěla, a znali ji snad všichni hudbymilovní spolužáci nazpaměť. Taky jsem si nahrál několik desek Johna Mayalla, který rovněž patřil k velkým třídním oblíbencům, všechny desky Jimiho Hendrixe a první i druhé album The Doors. Ale mnohem častěji jsem si nahrával singly – byly levnější, takže se k nim člověk dostal snadněji než k dlouhohrajícím deskám.

Vybavíte si první koncert, který jste navštívil?

Pomineme-li povinné výchovné koncerty klasické hudby, na které jsme se školou chodili velice často, stejně jako do divadel a muzeí, tak první dobrovolně absolvovaný koncert bylo matiné Divadla Rokoko, kde tehdy zpívala Marta Kubišová, Waldemar Matuška a Helena Vondráčková, v Lucerně. Dodnes si pamatuji, že to bylo v deset dopoledne, protože po večerech jsem sám moc nikam chodit nemohl. Rok už si opravdu nepamatuji. Šedesát šest? Jen v paměti mi uvízlo, že se mi to docela líbilo. Ale první koncert, který mě skutečně zasáhl, jsem navštívil coby student prvního ročníku gymnázia – v klubu Olympic tehdy vystupovala kapela Hipp’s, vedená bratry Janem a Petrem Spálenými. V repertoáru tenkrát měli věci od vydavatelství Tamla Motown, takže hráli skladby od Supremes a podobných kapel, čímž zněli úplně jinak než ostatní tehdejší skupiny na tuzemské scéně. Petr Spálený měl krásný hlas, všichni byli perfektní muzikanti – poprvé jsem se setkal s improvizací a byl jsem z toho naprosto nadšený. Pak jsem začal chodit na koncerty pravidelně, ve třetím ročníku gymplu hlavně na Matadors. Celá naše parta tehdy byla členy fanklubu téhle kapely.

Vy jste byl někdy členem nějakého fanklubu?

No ovšem! Za to mohla jedna naše spolužačka, která byla obrovská fanynka Matadors a hlavně Viktora Sodomy – a postupně pro ně nadchla celou třídu. Všichni jsme chodili na jejich koncerty, měli jsme to takřka povinné. Ani jsme se nijak přemáhat nemuseli, protože Matadors byla tehdy skvělá kapela. Nakonec jsme na ně jezdili třeba až k Hradci; obyčejně přímo s kapelou v jednom autobuse. Holky taky několikrát uspořádaly mejdan, na který pozvaly Vikouška Sodomu a Tonyho Blacka, a oni opravdu dorazili. Byli hrozně príma, na nic si nehráli. Tuhle jsem viděl v příloze koncertního DVD Blue Effectu snímky Matadors z té doby a chechtal jsem se, až jsem se za břicho popadal. V těch oprýmkovaných uniformách se tam pohybovali jako kosmonauti na Měsíci!

Ještě mi řekněte, že jste měl v pokoji na zdech plakáty a fotografie kapely Matadors!

Tehdy plakáty moc nebyly, ale pohlednicových fotek nejrůznějších oblíbených kapel jsem měl dost. Do vedlejší třídy chodíval velmi šikovný fotograf jménem Martin Pýcha, otec dnešního úspěšného fotografa Ondřeje Pýchy. A Martin přefocoval snímky kapel z časopisu Bravo, které tehdy vypadalo úplně jinak než dnes – tenkrát to byl progresivní rockový časopis plný fotografií skupin jako Rolling Stones, The Mamas & The Papas a řady dalších.

Vzpomenete si na svůj první koncert Matadors?

Samozřejmě že si na něj vzpomínám! Bylo to v roce 1967, na pódiu Viktor Sodoma svlečený do půl těla a kapela po vzoru skupiny Dave Dee, Dozy, Beaky, Mick and Tich navlečená do uniforem; to se tehdy nosilo, takže i my museli mít uniformy. Na Letenském náměstí tenkrát bývaly stánky se vším možným zbožím a v jednom z nich se prodávaly za pouhé čtyři koruny vojenské kabáty, nejspíš ještě z druhé světové války. Ty jsme si pořídili, maminka k tomu přišila vojenské šňůry a prýmky, tátovi jsem šlohl medaili, kterou dostal za obranu Staroměstské radnice při květnovém povstání 1945, k tomu kytičkované košile a mohlo se vyrazit na koncert Matadors.

Kdo se vám líbil kromě Matadors?

My byli tak zarytými fanoušky, že žádné ostatní kapely pro nás neexistovaly. Nikoho jiného jsme neuznávali. Zvlášť Olympic ne, protože mu fandilo nejvíc návštěvníků obou klíčových klubů Sluníčka a Olympiku. Nějak mi taky neseděl Petr Novák. Ne že bych proti němu něco měl, z Houpačky jsme znali jeho písničky jako Já budu chodit po špičkách, Povídej, Náhrobní kámen nebo Klaunova zpověď, ale jakmile to nějaký moula začal na chmelu brnkat na kytaru, aby na to sbalil nějaké děvče, tak jsme akorát zvedali oči. V tomhle ohledu nám ležel v žaludku zejména jakýsi Třeštík, který vysedával každý večer u studny a pěl za doprovodu španělky něco od Petra Nováka nebo Waldemara Matušky. Kdykoliv začal brnkat skladby jako Tisíc mil či Sbohem, lásko, byly z něj naše spolužačky absolutně v transu. I ty, o kterých jsem si myslíval, že jsou normální. Dost nás tím sral a byla jen otázka času, kdy přijde čas pomsty. Stalo se tak asi rok po maturitě, když jsme navštívili mejdan u jednoho z Třeštíkových sousedů. Bydlel v šestém patře a my jsme odtud z balkonu močili bývalému spolužákovi na jeho trabanta. To by člověk nevěřil, jaké zvuky vydává trabant, když na něj ze šestého patra čůrá pět kluků!

Kdo v tom případě z oblasti pop music splňoval vaše přísná estetická kritéria?

To už jsme spíš tolerovali Karla Černocha. I když jsme jeho skupinu Juventus považovali za příliš obyčejnou až zábavovou kapelu, tak skladby jako Nářek převozníka jsme byli schopní akceptovat. Sólo uprostřed – to byla psychedelie jako hrom! O Olympiku jsem už mluvil. Ale abych nebyl nespravedlivý, nejvíc se mi líbil, když ještě hrál převzatý repertoár, několik věcí od Kinks a dalších britských kapel, vlastních písniček měli tenkrát sotva pět šest. Docela rád jsem chodil taky na Rebels, kapelu s původně rovněž převzatým repertoárem, zejména od The Mamas & The Papas. S odstupem času nutno říct, že to dělali výborně. Jiří Korn, Svatopluk Čech a Josef Plíva, který po Srpnu emigroval někam do Kanady, byli sladěni tak skvěle jako nikdo po nich. Jejich album Šípková Růženka jsem opečovával až do roku 1990, kdy konečně vyšlo znovu. Ale nic naplat, my tehdy byli fanoušci Matadors a z toho důvodu jsme umečeného Korna nesnášeli – pro nás to byla podivná mánička s kapří hubou.

Copak vy jste nenosili dlouhé vlasy?

Ale samozřejmě, až někam po ramena, hlavně kolem roku 1968, kdy nastalo liberálnější období a kdy i učitelé byli poněkud shovívavější, ale i tak byly příčinou jedné z největších válek s otcem. Dnešní rodiče adolescentů jsou už možná benevolentnější, ale generace mých rodičů byla zvláště v otázce vlasů velmi netolerantní. Otec mě neustále nutil, abych se šel ostříhat, což já pochopitelně odmítal, až mi nakonec vyhrožoval, že holiče přivede přímo k nám domů a násilím mě těch pačesů zbaví. Otec nebyl zlý člověk, jen ho zkrátka můj účes a styl oblékání neuvěřitelně vytáčely. Vlasy nakonec přežily celý gympl a část vysoké, připravila mě o ně až vojenská katedra.

A jak se vaše móda líbila mamince?

Máma byla mnohem tolerantnější a velmi hodná – dokonce mi ušila květinovou košili. Někde sehnala látku s květinovým motivem a z ní mi spíchla něco úžasného, co přivedlo do varu i našeho učitele ruštiny! Člověk zkrátka musel držet krok s módou, nemohl přijít do klubu Olympic nebo Sluníčko, když nebyl „in“.

Jak často jste ty kluby navštěvoval?

Minimálně třikrát měsíčně. Vždycky záleželo, jestli člověk sehnal lístky, protože na většinu bigbeatových koncertů byly vyprodané čtrnáct dní předem. Ale na některé akce se lístky musely sehnat za každou cenu – zejména na Beat Cup, při níž spolu soutěžily dvě kapely a publikum rozhodovalo, která z nich je lepší. Tím pádem bylo nezbytně nutné, aby na koncert dorazilo co nejvíc fanoušků. Pochopitelně jsme nemohli dopustit, aby Matadors prohráli s někým tak bídným, jako byli v našich očích Olympic, Rebels nebo Hipp’s.

Kolik tenkrát stálo vstupné?

To už dnes budu jen odhadovat, ale asi deset korun.

A jak vysoké jste dostával od rodičů kapesné?

Dvacet korun měsíčně, další peníze jsem si musel vydělat na brigádách. A já chodil na brigády poměrně často. V letech 1967-1969 existoval v Šeříkové ulici Studentský podnik práce a služeb, který zprostředkovával nejrůznější brigády; nejčastěji dokončovací práce na novostavbách, takže jsem třeba jezdíval na Prosek mýt okna. Jindy jsme s bráchou dojížděli kousek za Prahu, do Lysolají, skládat seno a nějaký čas jsem si přivydělával v dnes už neexistujících konzervárnách Fruta v Holešovicích. Tam jsem potkal chlapa, který vypil padesát piv za směnu. Lítal jsem mu s pětilitrovkou od okurek vedle do hospody. Za každých deset piv jsem dostal jedno od cesty a na konci směny jsem byl zmatlanější než on. Obyčejně se platilo sedm korun za hodinu, když někoho sháněli hodně narychlo, tak to bylo i deset – a to v té době nebyly špatné peníze. Většina z nich pak padla na nákup magnetofonových pásků. Tenkrát stál 155 nebo i 205 Kčs, což byly strašné peníze; dneska by to odpovídalo částce dva tisíce korun. A co zbylo, to se utratilo za koncerty.

Rok 1968 byl velmi bohatý na nejrůznější kulturní události – nebylo trochu obtížné vybrat, za kterou akci své finance utratíte?

Tehdy toho bylo opravdu strašně moc! Už jenom v hudbě kolik se objevilo nových kapel – a to nesmím zapomenout hlavně na The Primitives Group, kteří měli repertoár složený z písní The Doors, Rolling Stones, Pretty Things a několika tehdy skoro neznámých kapel, čímž se stali pro naši gymnaziální partu jednou z klíčových skupin. Viděl jsem snad pět nebo šest jejich koncertů, což na tu dobu bylo poměrně hodně. Dodnes si pamatuji na jejich legendární Fish Feast v Music F Clubu, který se odehrál 20. března 1968 – sál zdobila rybářská síť a někdo na nás seshora lil vodu. To bylo hodně psychedelické dílo! Stejně jako o necelý rok později Bird Feast – to bylo něco podobného, tentokrát ovšem s nahou nebo polonahou dívkou ve skleněné vitríně, polepenou peřím, a s létajícími holuby. Bylo to ulítlé, opravdový freakout, jak jsme si ho představovali z článků o Londýně a San Francisku! Škoda jen, že tahle kapela nikdy neměla vlastní repertoár a nedlouho nato se rozpadla.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Zub času.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.