Tiráž

Zapomenuté jezero
Josef Pecinovský

Copyright © ZONER software, a.s. E-kniha vyšla v roce 2012. Všechna práva vyhrazena.

ZRE0010. ISBN: 978-80-7413-220-9 (ePUB)
ZRE0011. ISBN: 978-80-7413-221-6 (MOBI)
ZRE0012. ISBN: 978-80-7413-222-3 (PDF)

Šéfredaktor: Ing. Pavel Kristián
Odpovědný redaktor: Hana Fruhwirtová
Koordinátor projektu: Františka Vrbenská
Logo ediční řady: © Ján Lastomírsky
Podobenka Emila Holuba na přebalu: předmět ze sbírek Národního muzea – Náprstkova muzea asijských, afrických a amerických kultur.

Žádná část této publikace nesmí být reprodukována ani distribuována žádným způsobem ani prostředkem, ani reprodukována v databázi či na jiném záznamovém prostředku či v jiném systému bez výslovného svolení vydavatele s výjimkou zveřejnění krátkých částí textu pro potřeby recenzí.

Dotazy týkající se distribuce směřujte na: Zoner Press, ZONER software, a.s., Nové sady 18, 602 00 Brno, tel.: 532 190 883, e-mail: knihy@zoner.cz, web: www.zonerpress.cz.

Zapomenuté jezero

Josef Pecinovský

z cyklu Kroniky karmínových kamenů

Houštinou české historie od pravěku až po budoucnost putují krvavě rudé krystaly, zlomky z turmalínové drúzy. Kdo ví, jak se červené drahokamy z hlubiny šumavských skal dostaly na povrch, kteří zlatníci je zasazovali do vzácných předmětů, nebo kde zůstaly ležet neopracovány a zapomenuty. Občas se vynořují z času, aby zasáhly do života těch, kteří je vlastní. Nesou štěstí i zoufalství, nejednou změní běh dějinných událostí – a znovu beze stopy mizí. Nepochybně působí silnou magií.

Obsah

Kapitola 1 – Antikvární výtisk

Kapitola 2 – Prázdné stránky

Kapitola 3 – Na diamantových polích

Kapitola 4 – Hvězda jižní Afriky

Kapitola 5 – Rudý kámen

Kapitola 6 – Muzeum Emila Holuba v Holicích

Kapitola 7 – Čeněk Paclt

Kapitola 8 – Setkání v New Rush

Kapitola 9 – Kouzelník

Kapitola 10 – Centrální hřbitov

Kapitola 11 – Z Kapského Města do Kimberley

Kapitola 12 – Banka

Kapitola 13 – Setkání v Kimberley

Kapitola 14 – Konečně na cestě

Kapitola 15 – Setkání v buši

Kapitola 16 – Cesta k jezeru

Kapitola 17 – Africká překvapení

Kapitola 18 – Jezero Mo Bwana

Kapitola 19 – Tajemné ženy

Kapitola 20 – Rudý krystal

Kapitola 21 – Hry

Kapitola 22 – Nová země

Kapitola 23 – Limes Lacum

Kapitola 24 – Hrob v buši

Kapitola 25 – Jezero Mo Bwana

Kapitola 26 – Až k řece Zambezi

Kapitola 27 – Kouř, který hřmí

Dodatky

Poznámky pod čarou

Kapitola 1
Antikvární výtisk

Antikvář vypadal, jako by zrovna vyskočil z pohádkového filmu. Malý, trochu nahrbený dědeček, nezbytný bílý vous, vrásčitý obličej, brejličky s tenkou drátěnou obrubou.

„Mám to tady pro vás, pane Lebedo. Přesně jak jste si přál.“

Na pultě ležely dva pěkně ohmatané svazky s anonymními deskami, patrně doplněnými při dodatečné vazbě. A také dost tlusté, vždyť měl každý téměř sedm set stránek.

Otevřel jsem první z nich a lehce jím zalistoval. Kniha na mne dýchla devatenáctým stoletím, zažloutlým papírem a starými rytinami. Dva roky jsem čekal na tuhle chvíli.

„To víte, zůstalo jich už málo, však je to taky první vydání z roku 1881.“

Domorodé stavby z rákosu, profily příslušníků prastarých kmenů, jména zavánějící dávnou exotikou. Zulu, Kimberley, Zambezi, Transvaal.

Příhody, výzkumy a lovy na cestách mých od polí diamantových až k řece Zambesi, tak zněl podtitul, ale text je všeobecně znám jako Sedm let v jižní Africe. Autor – doktor Emil Holub, náš slavný cestovatel.

Ještě chvíli jsem se mazlil s těmi starými stránkami, jako kdybych nemohl uvěřit, že už každou chvíli budou moje. Už už jsem se chystal sáhnout do peněženky a vytáhnout ten nemalý obnos, ale antikvář zamrkal za těmi svými titěrnými brejličkami a řekl:

„Počkejte chvíli, pane Lebedo, měl bych tady pro vás ještě něco,“ s tajemným výrazem ve tváři sáhl pod pult a pak přede mě položil další knihu.

Ten první svazek teď vypadal jako Popelka vedle vyšňořené princezny. Hleděl jsem na pult a nevěřil vlastním očím. Náhle jsem k té knize pocítil téměř až nábožnou úctu.

„Já myslel, že v této úpravě vyšel Holub jenom německy,“ namítl jsem.

„Jistě, to se všeobecně traduje, ale několik desítek výtisků se objevilo i v češtině,“ dozvěděl jsem se.

Už jen grafická úprava desek byla úžasná. Převažovala červená barva jako u starých vernovek, i formát byl stejný. Maličká postava Evropana v tropické přílbě, opírajícího se o pušku, se krčila pod mohutnými proudy Viktoriiných vodopádů. To vše doplňovaly palmy, které kresbě dodaly ještě víc exotiky.

Titul byl rozdělen do několika částí. Slova SEDM LET se vznášela jako svatozář nad hřebenem vodopádu, předložka V se krčila na pozadí oblohy a tvořila tak samostatný odstavec navzdory všem typografickým pravidlům. Proudy vody se snažily, seč mohly, aby smetly ozdobným písmem vyvedené JIŽNÍ AFRICE. Téměř nenápadné a sotva patrné bylo jméno autora, patrně faksimile Holubova podpisu.

„Proč nic neříkáte, pane Lebedo?“ slyšel jsem jako z dálky antikvářova slova.

„No to... To, to je prostě... úžasné,“ vykoktal jsem a málem jsem si vyžádal dovolení na knihu sáhnout. Nervózně jsem listoval. Ta kniha nevypadala jako nová, ona snad skutečně nová byla. Jako kdyby ji přede mnou nikdo neotevřel. Přece jen tu však byla jistá patina věků, jinak bych ji mohl považovat za novodobou kopii.

„Ale obávám se,“ řekl jsem nesměle, „že na to nebudu mít.“

V mých očích byla tato kniha přinejmenším čtyřikrát dražší než ono původní české vydání.

„Mýlíte se, pane Lebedo,“ řekl antikvář. „Budu vám počítat stejnou částku, a je jen na vás, jak se rozhodnete.“

„Opravdu, tomu nemůžu ani...“

Zarazil jsem se.

Překrásný výtisk náhle znovu dokázal, že není všechno zlato, co se třpytí. Přinejmenším šestnáct zcela prázdných stran. Tisková vada...

„Tady chybí kus textu,“ řekl jsem lítostivě.

„Nesuďte předčasně,“ podotkl antikvář. „Prohlédněte si obě knihy pořádně, nespěchejte. Pak se jistě rozhodnete správně.“

A nechal mě u pultu samotného s těmi vzácnostmi, sám přešel do zadní části šedivé ponuré místnosti a začal přerovnávat hromadu knih.

Trvalo mi deset minut, než jsem zjistil, že ač jsou v knize prázdné stránky, žádný text nechybí. Sám nevím, jak je možné, že do ní kdosi vložil, snad až při vazbě, šestnáct nepotištěných stran, a to dokonce ne jednou. Stalo se tak vlastně hned na začátku knihy, potom následovalo šestnáct stran potištěných a hned nato jsem mohl nalistovat další proluku. A toto se opakovalo ještě tak kolem sté strany. Tady ale bylo těch prázdných stránek přece jen víc. Od tohoto místa až do konce byl text již kompaktní.

Obě knihy obsahovaly naprosto stejný text, stejné obrázky, stejné mapy...

Jistě chápete, co jsem si vybral, mnohem raději budu mít v knihovně ozdobný výtisk než šedou anonymní knihu, a co se týče tištěného slova, stejně hodnotnou.

Tentokrát jsem aktovku nepohodil na zadní sedadla auta, ležela pěkně na sedadle spolujezdce, abych na ni viděl. Připadalo mi, že jsem ještě nikdy nevezl větší vzácnost.

Ta dlouhá cesta přes půl města pro mne byla utrpením, nemohl jsem se dočkat, až usednu do křesla ke kouřícímu šálku horké kávy a dychtivě otevřu ten svazek, ne proto, abych jej četl, zatím si v něm chci jen listovat, mazlit se s těmi stránkami, prohlížet si ty starobylé obrázky.

Jistě, většině lidí může něco takového připadat podivné. Nejednou jsem slyšel ostré poznámky typu: „Nebylo by lepší, kdybys ty prachy prochlastal? K čemu ti budou knihy? Jen na ně sedá prach.“

Ale tohle nebyla obyčejná kniha. To byl originální cestopis Emila Holuba. Popisuje jižní Afriku tak, jak vypadala před sto čtyřiceti lety. Chci o té zemi vědět vše, a nejlépe se to dozvědět z pera toho nejpovolanějšího.

Nebyl prvním Čechem, který do této země zavítal, ale byl prvním, kdo se tam vydal nikoli se záměrem zbohatnout. A také byl prvním, kdo nám o tom nechal podrobnou zprávu.

Chystám se tam také, budu to mít snadnější než Emil Holub. Zatímco on cestoval z Evropy déle než měsíc, mně na to bude stačit necelých šestnáct hodin, a bylo by to ještě méně, kdyby existovalo z Prahy do jižní Afriky přímé spojení.

Další, kdo nám o této zemi zanechal svědectví, byli pánové Jiří Hanzelka a Miroslav Zikmund. Ale oni se v jižní Africe zdrželi několik týdnů, kdežto Emil Holub tam byl sedm let. Zatímco Emil Holub navštívil ještě divočinu a Hanzelka a Zikmund procestovali napůl civilizovanou britskou kolonii, já se chystám do svobodné demokratické země.

Co však skutečně chci, je vidět tu starou, divokou Afriku, plnou zvěře a bojovných kmenů. Může se mi to podařit?

Nevím, ale zkusím to. Začnu studiem literatury, a Holubův cestopis mi bude odrazovým můstkem.

Tak si teď představuji to ráno dne 1. července 1872, kdy byl parník Briton zavlečen do přístavu pod Stolovou horou. Jaká to byla událost pro ten opuštěný kout světa! Poštovní parník tam připlouvá jen dvakrát do měsíce. Kolik lidí se tlačí na přístavním molu! Malajci, Hotentoti, Kafři? Ti také někoho vítají. Ale ne, to je omyl, ti lidé tu hledají práci, chtějí se nabídnout jako nosiči, jako sluhové...

Tady Emil Holub poprvé ochutnal jižní Afriku. Ne, ještě nevystoupil, Kapské Město kupodivu nebylo cílem jeho cesty, on plul do Port Elizabeth neboli, jak rozkošně uvádí, do Eliščina přístavu.

Měl za sebou 37 dní plavby Atlantikem, a i na tehdejší poměry poněkud dobrodružné. Vždyť jak málo chybělo, aby ho vysoká vlna smetla do moře a osudy našeho nejslavnějšího cestovatele skončily dřív, než jeho cesta začala! Ne, ne, Briton, to nebyla žádná luxusní výletní loď, kterých dnes brázdí světové oceány celé desítky, nebyl to ani žádný Titanik. Byl to poctivý parník, který pendloval od přístavu k přístavu a vozil, co bylo potřeba, někdy tedy i cestující. Bez jakéhokoli luxusu. Dnes by se lidé báli na takovou loď nastoupit byť i jen k přepravě z Doveru do Calais. Nezbývá než se obdivovat tehdejším mořeplavcům, kteří dokázali loď navést do cílového přístavu vzdáleného víc než půl světa jen s pomocí sextantu, chronometru a map. Bez satelitního spojení, bez radiomajáků, bez navigací GPS...

Emil Holub, ač sám lékař, si nedovedl poradit s vlastní chorobou. Dnes je to banální příhoda, tehdy šlo při úplavici o život. Nu, není divu, Robert Koch objevil souvislost mezi mikroorganismy a infekčními chorobami až v roce 1876.

Teď je vše zapomenuto, je tu pevná země, je tu Afrika. Jaké měl asi pětadvacetiletý mladík pocity, když viděl Stolovou horu? Ne, nedosáhl ještě svého cíle, toto byl jen začátek. Poprvé se tady dotkl půdy afrického kontinentu. První, s čím se setkal, byli trestanci, pracující v dohledu přístavu. Nezabýval se však tím, proč jsou ti muži tak těžce trestáni. Procházel rybím trhem a sledoval tu rasovou rozmanitost, viděl tu lidi ze všech konců světa. Indy, Malajce, černé Afričany, míšence, Evropany.

Je 19. století a rasismus je zcela běžný, sám Holub se někdy cítí povýšen nad primitivní, nevzdělané rasy. I on je přesvědčen, že ideální je svět pod vládou bílého muže.

Na Stolovou horu ještě nejezdí lanovka a k výstupu je nejlepší vzít si průvodce. Byl Holub prvním Čechem, který stanul na vrcholu Stolové hory? Nikdy se to už nedovím, ale doufám, že ho budu následovat. Dnes vedou tam nahoru turistické trasy, nemohu zabloudit. Ale zatím, zatím ještě sedím ve svém křesle, venku se stmívá, šálek kávy už dávno vystydl a já místo toho, abych jen listoval, dychtivě čtu jeden řádek za druhým.

Holub musí mít z vrcholku Stolové hory úchvatný výhled. Na Stolovou zátoku, na Lví hlavu a také na ostrov Tuleňů, již tehdy známý jako politické vězení. Přímo pod nohama má městečko s pravoúhlou sítí ulic, které má ještě daleko k tomu kosmopolitnímu velkoměstu, jak je známe dnes.

Obrázek je nad všechny popisy, jen ta Stolová hora je na něm nějaká maličká, jako by to ani nebyl obří skalnatý přízrak vévodící celé zátoce.

Ale Kapské Město, to je jen epizoda, záhy se Emil Holub přidává k nevelké skupince Čechů, která měla tu čest obeplout nebezpečný mys Dobré naděje a vplout do Indického oceánu.

Pomocníkem mi je podrobná dvoubarevná mapa, která je přílohou knihy, dychtivě sleduji hnědou stopu, která vede z Port Elizabeth na sever, až k Viktoriiným vodopádům. Je to podivná mapa, není na ní Johannesburg... Ne, Holub se nezmýlil, v době jeho cest po jižní Africe toto město ještě neexistovalo. Jeho spontánní zrod na diamantových polích se datuje do roku 1886.

Zatím zůstaneme při zemi. Briton ještě není v cílovém přístavu. Dostane se tam až 8. července. Nechce se nám věřit, že tehdy loď ani nepřirazila k molu – kdo chtěl na pevninu, musel se dát převézt člunem. Osm šilinků to stálo! Jistě to muselo pořádně otřást Holubovou peněženkou, navíc kolem sebe slyší samé Jobovy zvěsti. Drahota vlivem diamantových polí dosáhla nevídané výše.

A další zajímavé poplatky ho čekají v přístavu – jedna libra za každou hlaveň a 10 šilinků za revolver...

Holubova hotovost se scvrkla na osm šilinků, a to vskutku není dost na to, aby si člověk mohl troufnout objevovat Afriku!

Někdy se ale hodí být rakouským občanem. Holub si vezl doporučující list pro pana Michaelise a ten ho odkázal na rakouského konzula pana Adlera. Tak byl Emil Holub uveden do místní společnosti a brzy se mu dostalo nabídky, aby ve městě zůstal jako lékař s platem 600 liber šterlinků ročně. Holub tuto poctu odmítl, jistě věděl proč. Kdoví, zda přesto neudělal chybu, takto by patrně získal prostředky na své cesty mnohem rychleji... Ovšem podobné místo mu nabídli i v městečku Fauresmithu, a to je mnohem blíž oblasti Holubova zájmu.

Snad bych mohl Port Elizabeth při četbě i pominout, mě se totiž toto město již týkat nebude, ale tehdy to byl nejvýznamnější přístav v Jižní Africe. A Holubův popis je dokonalý, můžeme se díky němu rychle seznámit s poměry, které v této zemi plné kontrastů panovaly.

Snad každého zaujmou hygienické podmínky. V 19. století si lidé s odpady příliš starostí nedělali, a tak nám Holub šetrně sděluje, že vrstva mrtvých těl, různých odpadů a hnoje dosahuje téměř šesti metrů...

Máme tu i první etnografická pozorování. Setkáváme se především se dvěma národnostmi, nazývanými tehdy Hotentoti (dnes Khoikhoiové) a Kafři, což je tehdejší povšechné označení pro veškeré bantuské černochy. Ze srovnání vycházejí Holubovi mnohem lépe Kafři, které označuje za pracovité, zatímco nejhorší dojem na něj udělaly hotentotské ženy; dotěrné, všetečné, nehezké, s vyčnívající dolní čelistí.

Již tady na pobřeží se však Holub setkal s typickou africkou domorodou vesnicí. Těžko říct, zda je těmi rákosovými domky nějak okouzlen, ale podává nám podrobný popis. Při pohledu z dálky mu osada připomíná louku s obrovskými krtinci.

Emil Holub už příležitostně léčí, a jak se zdá, práce má sice dostatek, ale ještě víc času tráví průzkumy okolí, výpravami na útesy, k majáku, sbírá rostliny i živočichy a vidí, že pro tyto jeho zájmy je Afrika učiněným rájem. Přímo okouzlen je místní květenou – a není divu, když je jižní Afrika domovem několika tisíc endemických druhů.

Po čase však musí přijít den, kdy náš cestovatel pobřeží opustí. Umožní mu to velkorysá půjčka pana Michaelise, který ho na cestě doprovází. Jak se tehdy cestovalo po jižní Africe? Kdo neměl peníze, chodil pěšky, Emil Holub však jel povozem a ten se pohyboval nad očekávání svižně. Vzdálenost 86 mil, do městečka Grahamstown, urazil za 11 hodin. Až se to člověku dnes nechce věřit.

Ale i sem po nějaké době dorazil pokrok. Když se Holub později stejnou cestou vracel, našel tu železnici.

Daleko víc než osad si všímá živé přírody, a nestačíme až žasnout, že nám téměř celou jednu kapitolu dokáže prakticky jen vyjmenovávat, co vše tu žije, aniž by měl prostor pro podrobnější popisy. Současníka zaujme zmínka o bércounech a takarech. Zatímco bércoun je málo známý hmyzožravec, o takarech nelze na internetu najít ani zmínku – co to vlastně Emil Holub viděl? Pravda, v Ottově slovníku naučném se dočteme, že takar je savec s řídkým chrupem, ovšem v jižní Americe... A tak to jde dál, výčet pokračuje: genetky (nebo lépe ženetky), surikaty, šakalové, kočky thariové, damani, a pak větší obratlovci, zejména gazely a antilopy. A to jsme teprve na začátku. Už na tomto místě nám Holub sděluje, jaký má odpor k odstřelu zvěře, a přestože je sám nucen lovit, dělá to jen kvůli obživě. Dočteme se, jak se mu hlaveň pušky zachvěla, když měl zabít tak krásného tvora, jako je gazela skákavá.

Přiznám se však, že mě do rozpaků dostalo slovo šantoš. Holub dokonce odchytil dva jedince tohoto druhu a nějaký čas je choval. Co to ale je za savce, které dnešní terminologie vůbec nezná, se mi nepodařilo zjistit ani na internetu. Selhal dokonce i Ottův slovník naučný: čtyřiadvacátý díl prezentuje po heslu Šantl heslo Šantrůček.

Nutno podotknout, že svůj text občas Emil Holub proložil tu latinským názvem, tu anglickým výrazem, nikdy ale ne tam, kde by se to hodilo. Skutečností je, že nepsal vědecké pojednání, ale cestopis, a asi měl za to, že takaři a šantoši jsou v Evropě všeobecně známí.

Nakonec jsem po velkém úsilí vypátral, že se pod názvem „šantoš“ ukrývá šelmička dnes zvaná hyenka hřivnatá, nejmenší ze všech hyen.

Holub ale pokračuje dál, jen letmo zmiňuje městečka Grahamstown, Cradock a Colesberg a cesta ho přivádí k řece Oranje. Opustil tedy Kapsko a překročil hranice Svobodného státu Oranžského.

Tehdy ještě neexistovala Jihoafrická republika ani Jihoafrická unie, a Angličané tu zdaleka nebyli svrchovanými pány. Svobodný stát Oranžský, podobně jako Transvaal, byl búrským území, kolonizovaným Nizozemci.

Ani mosty tam tehdy ještě nebyly. Kde se nenašel brod, bylo třeba se přes řeku přepravit pomocí prámu. A od řeky Oranje zbývá posledních 60 mil do cíle Holubovy cesty.

Fauresmith má dnes 14 tisíc obyvatel a zdá se, že tam šakalové dávají dobrou noc. Nejinak tomu bylo na konci 19. století. Emil Holub se na svých cestách dopustil mnoha omylů, to snad není třeba zakrývat. Za tento však nemohl. Byl příliš důvěřivý, a tak není divu, že se nechal nalákat na nabídku na práci lékaře. Nemohl vědět, že Fauresmith má v roce 1872 pouhých osmdesát domů. To by ovšem ještě nebylo tak nejhorší – on už tu jeden lékař pracoval, a dva kohouti na jednom smetišti se nesnesou. Ten, kdo sem Holuba pozval, se k tomu vůbec nechtěl znát, a navíc se sám rozhádal s místním lékařem kvůli tomu, že mu sem poslal nekalou konkurenci.

A tak Holubovi nezbylo, než aby pokračoval dál, a to přímo na diamantová pole. Cílem mu byl Dutoitspan a nedaleká osada New Rush. Tuto osadu dnes na mapách hledáme marně, je totiž známá pod jménem Kimberley, a aby v tom byl ještě větší zmatek, sám Holub ji tak často nazývá.

Těžko se vžít do pocitů člověka navyklého na sice skromný, ale přece jen v porovnání s místními poměry luxusní život ve střední Evropě. Tady narazil na divočinu.

Po pravdě řečeno, velice rychle si získal značnou klientelu. Záhy se rozkřiklo, že do města přibyl lékař hovořící německy, a tak ti, kteří si díky své rodné němčině pramálo rozuměli s doktory anglickými nebo holandskými, brzy nedali na Emila Holuba dopustit.

Málokdo z nás, co jsme zvyklí na sterilitu moderních ordinací, si dovede představit, v jakých podmínkách vlastně Emil Holub provozoval praxi. Jako bydliště a současně i ordinace mu sloužil stan, za který platil nájem ne méně než pět a půl libry měsíčně. A tehdejší libra, to byla měna podstatně silnějšího kalibru než dnešní. V zimě byla ve stanu zima, v létě vedro. Pokud pršelo, do stanu zatékalo. Pokud vál vítr, a ten foukal skoro pořád, byl stan plný prachu.

A nejen stan, prachu bylo plné celé město.

...

Blížila se půlnoc, když jsem konečně knihu zavřel. Ostatně, hlava mi už padala a poslední řádky jsem nevnímal.

A pak něco cinklo. Spatřil jsem rudý záblesk.

Na skleněnou desku konferenčního stolku se zpod hřbetu knihy vykutálel nevelký červený kamínek.

Kapitola 2
Prázdné stránky

V našich končinách nebývá zvykem, že by z knih vypadávaly kameny. Přiznám se, že mě ten zvuk probudil. O okamžik později už jsem kamínek držel v dlani.

No, kamínek, spíš by se dalo říct střípek. Zvedl jsem jej k očím, dvakrát se ve světle lampy zablýskl. Drahokam?

Kdo ví?

Když se skrz něj podívám proti světlu, zjišťuji, že je průsvitný. Je červený jako malina.

Zkouším z paměti vydolovat své znalosti mineralogie – jaké vlastně máme krystalové soustavy? Jednoklonná, trojklonná, čtvercová, šesterečná. Ne, ne, na to jsem příliš velký laik, aby se mi podařilo určit, co mám vlastně v ruce za krystal. A navíc, jak se zdá, není celý. Jako kdybych měl jen zlomek, jako kdyby někdo rozdělil původní, mnohem větší kámen ostrým řezem na několik částí.

Dobroslave Lebedo, vzpamatuj se. Z knih přece drahé kameny nevypadávají denně. A kam by se tam takový kámen schoval? Někdo si do knih vkládá listy stromů, aby se tam báječně vylisovaly. V detektivkách lidé do knih schovávají milionové šeky. Běžně se mezi stránkami najdou staré záložky, v antikvárních výtiscích jsem už posbíral několik skutečně starobylých, a tedy vzácných kousků. Ale že by někdo vložil do knihy kámen? Kam vlastně?

Zdálo se mi, že kámen byl ukrytý pod hřbetem, ale když ho tam zasunu zpět a zkouším knihu zavřít, vidím, že se hřbet ošklivě deformuje a že knihu bez použití násilí nezavřu.

Tak takhle teda ne, ale někde v té knize kámen schovaný být musel! Obracím ji vzhůru nohama, listuji v ní a pak se podívám na zadní stranu vazby.

Je tam otvor. Když jsem knihu prohlížel v obchodě, tak tam žádný otvor nebyl? Nebo se snad mýlím? Je to sice hloupost, ale takové vady bych si snad všiml.

Otvor temný jak noc. Jako kdyby někdo skrz knihu vyvrtal díru.

Bezedný otvor?

To je přece jen hloupost, iluze, ty desky jsou nanejvýš tři milimetry silné.

A přece tu je. Rozhodnu se mu důvěřovat a strčím dovnitř prst. Nedostal jsem se hluboko, pochopitelně, a nic mi také ukazovák neukouslo.

Když se však dívám na obrys vyříznutý v deskách, vidím, že nemá pravé úhly. Tvoří kosodélník, a jeden z rohů se lomí pod úhlem, který odpovídá přesně onomu úlomku rudého kamene. Co by se stalo, kdybych ten kamínek zasunul právě do toho rohu? Co když tam opravdu patří? Ale kámen je přece jen silnější, z desek bude vyčnívat. Ne, tady být nemohl.

Slyším bubnování. Je vzdálené, ale jak se kamenem blížím k prohlubni, jako by se i ono blížilo. Jsou to tamtamy? Nevím, jenom to tuším, nikdy jsem je neslyšel.

Ještě kamenem lehce pootočím, a bubnování zesílilo.

Teď!

Zapadl tam jako do vatičky.

Bubny utichly.

Je to najednou takový zvláštní pocit, jako kdyby se něco stalo. Jistě to znáte, někde v dálce hučí motor, tikají hodiny, a vy ten zvuk nevnímáte, dokud náhle neskončí. Pak v mozku proběhne malá retrospektiva a vy slyšíte hučení či tikání, které vlastně znělo už před pár sekundami, a bezpečně se na ně pamatujete.

Tak jsem si i já uvědomil to ticho, které náhle přerušilo onen jasný tón, ale nástroj, který tu zněl, ten snad ani neexistuje.

Kámen do otvoru zapadl, budiž. Až příliš přesně. Nemohu jej vydolovat ven. Jako kdyby se tam přilepil.

Pořád tomu nerozumím, vždyť rudý střípek má nejméně šest milimetrů do tloušťky, a ty desky jsou mnohem tenčí. Přesto na nich po kamínku zevnitř není žádná stopa, jako kdyby najednou přestaly platit fyzikální zákony.

Lebedo, vzpamatuj se! Žiješ v reálném světě a tohle se ti jen zdá. Probuď se!

Ne, ne, jsem vzhůru a nic se mi nezdá. Mám vzácný antikvární výtisk a dějí se tu podivné věci. Ony totiž jsou ty prázdné stránky najednou potištěné, jako kdyby je někdo polil zázračnou vývojkou.

Způsobil to ten kámen? Nevím, ale bojím se, že nemám ustalovač a že to, co se na těch stránkách píše, záhy zmizí.

A tak neváhám a dávám se do čtení. Mám pocit, že jsem prvním člověkem po více než sto letech, který tyto řádky luští. Kdo a proč chtěl text utajit před světem? Opravdu k tomu použil magické moci tohoto kamene?

Já snad blouzním, ale nemohu si pomoci a hltám ta slova jako smyslů zbavený, snažím se je uchovat ve své mysli. Brzy tam nebudou, brzy tu sazbu někdo rozmetá a já budu mít opět jen vadný výtisk...

Dovoluji si na tomto místě reprodukovat dosud neznámý Holubův text. Pravdou je, že spisovný jazyk konce 19. století je dnešnímu člověku, mírně řečeno, poněkud nepřístupný, proto jsem si dovolil původní znění poněkud upravit a převést do modernějšího jazyka. Snad mi to slavný cestovatel promine.

Je třeba, abych se opět vrátil k tomu okamžiku, kdy jsem ve svém stanu přistihl Kafra černějšího než jeho krajan z pekla. Tehdy jsem se s ním vypořádal rozhodným zásahem, ale netušil jsem, že se s ním ještě setkám.

Muži mi tehdy vyčítali, že jsem toho chlapa na místě nezabil... Oni sami asi měli pro strach uděláno, protože po táboře chodili s nožem za pasem a rvačky v hospodách pro ně byly denním chlebem. Já však vím, že něčím podobným bych na sebe přivolal hněv Kafrových druhů, a pak bych mohl přijít nejen o majetek, ale i o život.

O chvíli později mě zavolali k naléhavému případu. V jedné z hospod se na nože popralo několik chlapů, jak už to tady bývá. Obvykle mě přivolají pár hodin po půlnoci a nechají si zašít rány. Každého z nich pak nemilosrdně připravím o deset šilinků. Tady mám pevnou sazbu, a oni radši zaplatí.

Ten, ke kterému mě volali, už to měl málem za sebou. Ležel na hliněné podlaze v krvavé kaluži a kolem něj stála skupina ochlastů, kteří si s ním nevěděli rady. Krev mu z nohy crčela proudem, zjevně byla zasažena tepna.

Zdálo se, že jeho duše už se pomalu poroučela k Pánu, ale když jsem mu pohlédl do zornic, zjistil jsem, že zase až tak žhavé to ještě nebude. Co se dalo dělat, musel jsem se pustit do té řezničiny. Nejprve musím stáhnout končetinu řemenem, aby rána přestala krvácet, potom je třeba ránu rozříznout a pokusit se sešít přerušenou cévu. Je to velmi jemná práce a nebylo tam na ni dostatek světla. Přesto se to po několika minutách podařilo, jen nešťastník úpěl jako prvorodička. Krvácení jsem zastavil a ránu sešil, ale jeho vyhlídky nebyly dobré. Do rány se dostala sepse a sázel jsem na to, že dalšího dne nedožije. Otravě krve jsem neměl jak zabránit.

Jistě, využíval jsem tehdy metody Listerovy, jak předcházet zánětům, ale neměl jsem v té chvíli dostatek karbolové kyseliny. Muž byl ovšem mladý a silný, a tak jsem musel doufat, že organismus jeho je dostatečně odolný.

V každém případě jsem se hned druhý den dopoledne zajímal o nešťastníkův zdravotní stav a zašel jsem do jeho příbytku. Bylo také třeba, abych si nechal vyplatit celou libru, protože tohle nebyl prostý zákrok, to už se dalo považovat za operaci. Jaké to pro mne bylo překvapení, když na mne z jeho stanu (našel jsem ho až po několika marných pokusech a musel jsem se doptat) vybafl tentýž černoch, kterého jsem před několika dny držel pod krkem.

Začal blábolit něco jako „Temo bwana, mister“ a já jsem nevěděl, zda se mě snaží odehnat nebo mě jen vítá. Ale jeho ruce byly v klidu a vlastně se ani nezdálo, že by mě poznal. Ze stanu se ozval hlas, hovořící sice afrikánsky, ale nepochybně s velkou dávkou francouzského přízvuku.

„Pusť toho pána dovnitř, Matakite!“

„Jak pán poroučet,“ téměř se uklonil Kafr a rozhrnul přede mnou dveře.

Vešel jsem do dusného přítmí stanu, který nebyl o nic lepší než můj. Plachtovina, z níž byl zhotoven, patrně pamatovala objevné cesty Vasco da Gamy a držela pohromadě jen díky tomu, že jí v tom vydatně pomáhala ševcovská jehla a kožené nitě. I tak jsem mohl na všech předmětech, které tam byly, rozpoznat silnou vrstvu prachu, věrného to průvodce všech, kdo se rozhodli žít na diamantových polích.

Muž, kterého jsem hledal, ležel na lůžku zhotoveném z dřevěných krabic od kávy nebo čaje, přikrytý byl zvláštní houní, která snad kdysi měla pravé úhly, ale častým používáním přestala mít jakýkoli tvar.

„Nechte toho pití,“ řekl jsem francouzsky a byl jsem vděčen, že tento jazyk patřil kdysi na žateckém gymnáziu k mým oblíbeným předmětům.

„Vy jste Francouz, doktore?“ podivil se raněný.

„To zrovna ne, ale rád si tímto jazykem s někým povyprávím. Vidím, že vám holandština jde právě tak málo jako mně.“

Rozvázal jsem obvaz a s uspokojením zjistil, že se rána takřka nezanítila.

„Vypadá to, že jste utekl hrobníkovi z lopaty,“ povídám, „ale ještě si poležíte.“

Sykal, když jsem mu odstříhával zčernalé kousky kůže. Sykal ještě víc, když jsem mu ránu vypálil tou jeho lihovinou, jíž jsem použil k desinfekci právě kvůli nedostatku kyseliny karbolové.

A pak jsem se měl dozvědět, že libru nedostanu, protože mladík je právě úplně na suchu, ale rozhodl se, že mi zaplatí v diamantech. Ostatně, bylo to běžné, a většinou mi tento způsob placení vynesl víc než hotové peníze. Věděl jsem, že pan Vandergaart, obchodník s diamanty, mě na hůl nikdy nevezme.

Když píšu, že můj pacient byl mladík, možná trochu přeháním, protože byl možná o tři čtyři roky starší než já, tak třicet bych mu hádal. Kdysi se snažil pečovat o svůj vous, ale nyní měl tvář zarostlou celou a to odhad věku značně zkresluje.

„Jak se jmenujete?“ zeptal jsem se. Přece jen jsem si i tady vedl jakousi evidenci pacientů.

„Grousset,“ povídá, „Philippe Daryl Grousset.“

„Jste z Paříže?“

„Ano, a odkud vy? Nejste Angličan ani Holanďan.“

Prozradil jsem mu, co jsem zač, a hned jsem mu také vyčinil, proč zaměstnává zloděje a lupiče, a při tom jsem ukázal na jeho Kafra. Ale Kafr jménem Matakit se dušoval, že v mém stanu nikdy nebyl a že ho podezřívám zbytečně. Lhal, jak jen to všichni Kafři dovedou. Mávl jsem nad tím rukou, důkazů nebylo.

Zcela jistě jsem však získal nového přítele, totiž toho mladého Francouze. Zjistil jsem, že Philippe je velmi inteligentní bystrý hoch, který se tady na diamantových polích octl tak trochu vlastní hloupostí. Přimotal se totiž do té velké rebelie, kterou jsme my v Čechách sledovali vlastně jen z velké dálky, a připouštím, že málokdo z nás rozuměl tomu, co se tenkrát po té děsivé válce prusko-francouzské v Paříži vlastně stalo.

Protože si Philippe v té době často přihnul, nedokázal přede mnou utajit své tajemství, a klidně mi prozradil, že se ve skutečnosti jmenuje Jean François Paschal Grousset a že nebyl nevinnou obětí vzpoury, ale jedním z jejich strůjců. O tom, že se aktivně účastnil Pařížské komuny, mi neřekl hned, tolik důvěry ve mne ještě neměl, ale nakonec jsem vyzvěděl, že byl dokonce předsedou jakési komise, což snad znamenalo, že se měl stát ministrem, kdyby s Komunou tak rychle nezatočily pušky a děla pruské armády. Nebyl jsem tu od toho, abych hodnotil počínání lidí v situacích, které jsem neznal. Život někdy spěje vpřed různými kličkami, a tady na diamantových polích jsme si všichni byli rovni.

Paschal (tak mu budu dál říkat) měl štěstí, a to hned dvakrát. Především byl skoro zázrak, že se mu podařilo onen masakr přežít, a podruhé to bylo ve chvíli, kdy nedostal oprátku, ale jen doživotní trest na galejích. Milosrdná Francie tehdy posílala své trestance do kolonií a Jeanovi se dostalo té cti, že měl poznat Novou Kaledonii. Přiznám se, že jméno toho zapadlého ostrova jsem v té chvíli slyšel poprvé.

Podařilo se mu však využít chvíle, kdy vězeňská loď kotvila v jižní Africe, a s několika dalšími vyhnanci zmizel. Věděl, že tady ho francouzská policie hned tak nevyčenichá.

Bez jediné pence v kapse to měl těžké, a tak mi přiznal, že se dokonce musel dopustit drobné krádeže. Okradenému se později omluvil a poslal mu odškodné ve výši pěti liber.

Na rozdíl ode mne se na diamantová pole dostal pěšky, a to až z Kapského Města. Měl to dvakrát tak daleko než já a věru si nestěžoval. Svoboda je pro něj to nejcennější a jistě vyváží všechny ty útrapy, které cestou zažil. Tady na diamantových polích přebývá už půl roku. Zprvu se spojil s několika diggery z různých koutů světa, protože neměl kapitál na to, aby si mohl pronajmout claim a koupit nářadí, když pak ale přišly první úspěchy, své druhy vyplatil a nyní kutá samostatně na vlastním pronajatém pozemku. Dokonce si může dovolit zaměstnávat několik Kafrů, jen prý na ně musí dohlížet víc než tvrdě. Ti černí hoši si co chvíli ulijí nějaký ten diamant pro sebe, a to přesto, že je Paschal platí na místní poměry královsky – půl druhého šilinku denně.

Paschal dlouho ležet nevydržel. Když jsem tři dny po úrazu přišel zkontrolovat jeho stav a převázat mu ránu, v posteli jsem ho nenašel. Proháněl své Kafry na nalezišti, které bylo dobře půl míle daleko. Musel jsem mu vyčinit, protože to byl čin neuvážený. Praskly mu dva švy a večer se mu vrátila horečka.

Slíbil, že už bude sekat dobrotu. Jednou k večeru jsem se pak u něj zdržel o něco déle. Vyprávěl mi totiž o tom, jaké to bylo v jednasedmdesátém při té rebelii v Paříži. Utopista! Měli ti pánové z Komuny hezký sen, chtěli spravedlivý svět pro všechny, a ti, co Komunu krvavě potlačili, byli zase zbytečně suroví. Já sám jsem chudobu poznal ze všech stran a tady v Africe jí také vidím víc než dost. Nedivím se, že jsou lidé schopni tak zoufalých činů, ale proč, k čertu, se do toho zapojil i Paschal Grousset, člověk vzdělaný, sečtělý a poměrně zámožný?

A pak jsem poznal, že je to snílek a fantasta. Po večerech sršel zajímavými nápady. Stýkal jsem se s ním i později, když už se jeho zranění zlepšilo. Především jsem si tak poněkud zlepšil svou francouzštinu, ale také se mi líbily jeho nápady. A že jich měl!

„Víte, Émile,“ říkal mi, když jsme se dohodli, že mě přestane oslovovat „Monsieur le docteur“ nebo dokonce „Monsieur Olub“, což znělo strašlivě, jenže donutit ho, aby vyslovil hlásku h, to bylo nad lidské síly. „Víš, Émile, představ si, že by tady namísto tisícovky Kafrů pracovaly stroje.“

„Stroje? Ale...“

Nepustil mne ke slovu.

„Ano, stroje. Vidíte tu nelidskou dřinu? Kafři musejí těžké koše s horninou vynášet nebo, když už to není možné, vytahovat na laně na vozících z takové hloubky! Největší mechanizace, kterou tu máme, jsou osli, koně nebo voli. A přitom všude na světě pracují parní stroje. No řekněte, kdy jste naposledy viděl parní stroj?“

„A co budou dělat ti Kafři, když za ně budou pracovat stroje?“ zeptal jsem se bezelstně. To jsem ještě netušil, že jsem rýpl do vosího hnízda.

„No vidíte, doktore, myšlenky Komuny vám nejsou zas tak docela cizí,“ řekl k mému velkému překvapení. „Jakmile jednou začnete takhle přemýšlet, není od nápadu k činům daleko.“

„Ale s tím jste začal vy,“ namítl jsem.

Jenže on jako kdyby mě už neslyšel. Rozvíjel svou myšlenku dál a dál, představoval mi důl, kde by se kamení a zeminy nedotkla lidská ruka, kde by horninu kopaly a drtily stroje a jiné stroje by ji vyvlekly na povrch a další stroje by v této hornině dokázaly najít diamanty, a to vše za letmého dohledu člověka.

„A co diggeři, když už pomineme Kafry, co by dělali diggeři? Vždyť ti sem přicestovali jen proto, aby našli nějaký ten diamant. Když všechno udělají stroje, to se zase seberou a odejdou?“

„Ale kdepak,“ usmíval se Grousset. „Vždyť výtěžek připadne jim.“

Konečně jsem ho přiměl, aby na chvíli zmlkl.

„Už jste viděl diggera, který by tu zbohatl?“

„Nejsem tu tak dlouho, aby...“

„Ale jistě, jen buďte klidný. Ten, kdo odsud odejde bohatý, není ten, kdo se rýpe krumpáčem a lopatou v zemi. Zbohatnou ti, kteří pronajímají takový bezcenný stan, v jakém teď sedíme, za pět nebo deset liber měsíčně, zbohatnou překupníci diamantů, kteří vám za ně tady zaplatí pětkrát méně, než pak sami dostanou v Evropě. Zbohatnou obchodníci s potravinami, kteří vám chleba v hodnotě dvou šilinků prodají za půl libry. A koneckonců, zbohatl bych i já, kdybych vám namísto jedné libry za vyléčení řezné rány naúčtoval padesát.“

„Ale Monsieur le docteur, kdyby pracovaly stroje, tak...“

No, vyprávěl mi o tom ještě dlouho, ale nijak mě nepřesvědčil. I když, pravda, nakonec jsem si ty stroje tady dovedl taky představit, jen jsme se nějak nedohodli, komu by vlastně patřily a komu by patřil výtěžek.

Ale už jen to, že sem stroje zatím nikdo nepřivezl, znamenalo, že způsob, jakým se teď dolují diamanty, je zatím výhodnější a náklady na těžbu jsou nižší.

O dva dny později mě Grousset překvapil něčím úplně jiným.

„Napadlo vás někdy, Monsieur le docteur, co to takový diamant vlastně je?“

„Jistě, krystalovaný uhlík,“ odpověděl jsem okamžitě. Natolik jsem si základy přírodozpytu ještě pamatoval.

„A jak takový diamant vznikne?“

„Poslyšte, Groussete, myslím, že by bylo na čase, aby se vám ta noha uzdravila. Aspoň by vás přešly tyhle myšlenky a měl byste čas na práci.“

„Jistě, jistě, tak já vám to řeknu. Diamant vznikne působením velkého tlaku. To znamená, že kdykoli zapůsobíme na vhodnou směs vysokým tlakem, musí vzniknout diamant.“

„Když myslíte, že to jde takhle jednoduše, proč to nezkusíte?“

„No, bojím se, že to nepůjde, ale mám před očima příběh.“

„Jaký příběh?“

„Román. Napíšu o tom román.“

„A kdo by něco takového četl?“

„Vy neznáte ty nové vědecké romány, které píše pan Verne?“

Ovšem, něco jsem o tom zaslechl, uvědomil jsem si.

„Dětské knížky,“ řekl jsem tak trochu opovržlivě.

„Možná že to jsou dětské knížky, ale pan Verne už popsal, jak Afriku přeletět v balonu nebo jak dosáhnout severního pólu. A teď prý vyšel dokonce román o tom, jak v elektrické ponorce obeplout svět, jenže ten jsem bohužel ještě nečetl. Ale hrome, proč by takové romány měl psát jen Jules Verne?“

Pátravě jsem se na něj zadíval.

„Vy myslíte, že...“

„Ne, nemyslím, já to uskutečním. Představte si, že se tady, na diamantových polích, najde člověk, kterému se nechce kutat v zemi a řekne si, že mnohem levnější bude vyrobit diamant uměle. Vyrobí si retortu, tlakovou nádobu, a nějakým výbuchem v ní na okamžik vytvoří vysoký tlak – a pak se z ní budou sypat diamanty.“

Řekl jsem si, že myšlenky na román jsou rozhodně méně nebezpečné než pokusy o nápravu lidské společnosti. Vždyť kdo by to měl lépe vědět než právě Grousset. Ale že by se zrovna on stal spisovatelem? Ostatně, proč ne, já přece také o svých cestách píši knihy. Jenže já píši o tom, co jsem zažil a viděl, kdežto on? Ale proč ne, když se najdou lidé, kteří budou ochotni to číst...

„Tak pokud by to měl být jen román,“ říkám opatrně.

„No, ještě to promyslím,“ dodal a pak už se k tématu nevrátil.

Když jsem se toho večera vrátil do svého příbytku, zjistil jsem, že jsem tam měl opět nezvaného návštěvníka.

Něco bych k tomu měl dodat i já. V roce 1882 se začal naplňovat Groussetův sen. Město Kimberley bylo prvním na jižní polokouli, kterému se dostalo elektrického osvětlení. A splnila se i druhá část jeho představ, těžbu diamantů ovládla malá skupinka lidí, a tím také skončily pionýrské doby hledání těchto vzácných kamenů. Z celého odvětví se pozvolna stával průmysl. Diamanty se v jižní Africe těží dodnes.

Kapitola 3
Na diamantových polích

Pokračujme však v rekapitulaci tajného textu Emila Holuba. Bylo mi jedno, že půlnoc dávno minula a že se této noci patrně nevyspím. Sazba jako kdyby sama vyskakovala ze stránek a útočila na mé smysly, a já byl jako očarovaný.

Již jsem se zmiňoval o tom, že jsem jednou pod krkem chytil Kafra, který se chtěl vloupat do mého stanu. Tehdy jsem ho překvapil, protože si myslel, že nejsem doma. Jenže když mé obydlí kdosi poctil svou nezvanou návštěvou tentokrát, doma jsem skutečně nebyl.

Vešel jsem dovnitř a zakopl o bednu tam, kde žádná bedna být neměla. Rozsvítil jsem a s úžasem jsem hleděl na tu pohromu. Všechny mé sbírky byly rozházené na hliněné podlaze, četné vzorky rozšlapány, láhve s lihem rozbité. Lůžko někdo sekyrkou rozštípal na kusy.

Knihy kdosi otevřel a pak je pohodil do prachu. Také všechny plechovky s čajem, kávou a moukou ležely na podlaze, otevřené a prázdné.

Jistě, něco hledali. Zlato, diamanty nebo peníze, nic jiného nemohlo být tak vzácné, aby se kvůli tomu namáhali takhle drze vniknout do stanu českého doktora.

Proti podobným případům jsem se zabezpečil. Sbírky jsem sice nijak ochránit nemohl, ale taky mě nenapadlo, že je někdo tak barbarsky zničí. Ovšem peníze, ty jsem ukrýval v plechovce od kávy zakopané dobře deset palců pod zemí na místě, které jsem znal jenom já.

Jenomže zloději měli dost času. Když zjistili, že peníze neukrývám v těch velkých a těžkých bednách, pustili se s rýčem v ruce do podlahy a měli štěstí. Plechovku jsem ráno našel pohozenou venku vedle stanu. Jak se dalo čekat, byla prázdná.

Propadl jsem malomyslnosti. Byl to výtěžek několikaměsíční práce a za něj jsem chtěl uskutečnit první průzkumnou cestu do okolí Kimberley, abych si ověřil, jak se cestuje po Africe, co vše musím vézt s sebou, jak velký budu potřebovat vůz, jaký zápřah a kolik lidí mám brát. Teď z toho nebude nic.

Zbylo mi jen sto liber, které jsem pro strýčka příhodu zakopal na jiném místě, a pak hotovost, kterou jsem měl v kapse, když jsem tak naprázdno tlachal s Paschalem Groussetem o nesmyslech, místo abych se věnoval pořádné práci.

Co jsem měl dělat? Volat policii? K čemu by to bylo? O nějaké policii se tady v Dutoitspanu navíc snad ani nedalo hovořit. Účinnější byla domobrana zlatokopů, ale ta v podobných případech, jako byl ten můj, nezasahovala. To máme stavět hlídky? Těžko, neokradli nikoho jiného než mě. Všichni ostatní totiž to, co vydělali, dávno utratili nebo prohráli v kartách, pokud tedy vůbec něco vydělali.

Jak se dalo čekat, nikdo v okolí nic neviděl a nic neslyšel, ostatně se ta drzá loupež stala za bílého dne, a to je zde v táboře výhodnější než v noci, protože tu nikdo nebývá, všichni se plahočí někde v dole.

Jen jeden digger, který ležel s polámaným kotníkem a k němuž jsem později zašel, abych se přesvědčil, zda mu noha neotéká, mi říkal, že tady viděl zbytečně mnoho Kafrů, ale že si nepamatuje, jak vypadali, vždyť se jen mihli v rozevřeném cípu stanu.

Vzhledem k tomu, že ukradli pouze peníze, nemělo ani smysl po nich pátrat.

I tak jsem ale pro klid své duše obešel postupně všechny hospody a obchody a poptal jsem se, zda tam poslední dobou neviděli nějakého negra, který by nadmíru utrácel. Napadlo mě totiž, že Kafr, který by měl u sebe tak velkou částku, by byl brzy podezřelý. Pan Vandergaart byl poměrně laskavý člověk, což neodpovídalo povolání, jež zde vykonával. Byl překupníkem diamantů a příležitostně, pokud mu to čas dovolil, také diamanty brousil. Byl to už starší pán, narodil se v Nizozemsku, ale sem do Afriky přišel dávno před začátkem zlaté horečky. Nestaral jsem se, odkud má peníze, bylo jisté, že na diggerech vydělává stejně bezostyšně jako ostatní, ale i Paschal Grousset si ho chválili, protože se aspoň nesnažil lidi okrádat příliš zjevně.

Byl to muž střední postavy, nosil dlouhý bílý vous a na hlavě míval jarmulku. Nebylo tedy pochyby o jeho židovském původu. V útlé snědé tváři vynikala především dobrácká, živá očka, a dojem trochu kazil velký, poněkud nalomený nos a tenká ústa plná zkažených zubů.

Ale i pan Vandergaart úřadoval v dřevěné boudě, a tu musel mít plnou diamantů a peněz. Přemýšlel jsem, jak to asi dělá on, aby se ochránil před něčím podobným, jako se včera večer přihodilo mně.

Léčil jsem ho z astmatu. Výsledky nebyly valné, ale jemu se po mém odchodu obvykle ulevilo. Nevěděl jsem, komu bych se se svým problémem svěřil, ventilovat svou hloupost někde v nálevně se mi příčilo, tak jsem vše vypověděl panu Vandergaartovi.

„Chce to banku,“ řekl rozhodně pan Vandergaart. „Musíme tady postavit pořádnou banku. Není možné, aby se diamanty a peníze ukrývaly v plátěných stanech, aby lidé spali s revolverem v ruce nebo aby se museli bát, že je někdo přepadne, protože svůj výtěžek nosí po kapsách.“

„Ale kdo tu banku postaví?“

„Já,“ odpověděl pan Vandergaart. „Už o tom uvažuji dost dlouho. Zatím si platím ozbrojenou stráž, ale ta mě vyjde dráž, než kdybych si pořídil pořádný dům. Mám sice trezor, ostatně ten může vidět každý, kdo sem vejde, ale už se stalo, že se na mě čtyři chlapi dohodli. Jeden mě praštil do hlavy, pak společně sebrali milý trezor a naložili ho na vůz. Naštěstí byl trezor tak těžký, že se na prvním hrbolu zlomila náprava. Jednoho z nich to přimáčklo k zemi a trochu mu to pomačkalo hrudník. Ostatní všechno zahodili a zmizeli. Ale to se stalo pár měsíců před tím, než jste sem přibyl vy, doktore.

Postavím tady banku. Peníze si u mne budete moci uložit na účet, a kdybyste našel diamanty, bude tu pro vás k dispozici trezor. Jistě, i banku mohou ti šizuňkové vykrást, ale dá jim to rozhodně víc práce než vyrabovat plátěný stan. Abych řekl pravdu, měl jste možná štěstí, že vám ještě ten stan nevypálili. Někdy to dělají, aby zahladili stopy.“

V mém případě to bylo jedno, ale pravda, pak bych asi stan musel nahradit majiteli. Kdoví, kolik by si naúčtoval, když jen nájem mě stál pět a půl libry měsíčně.

„A co se stalo s tím chlapem, na kterého spadl trezor? Určitě prozradil i ty ostatní...?“ zajímal jsem se dál o ten kriminální případ.

„Tak to neznáte diggery. Než jsem se vzpamatoval, visel na větvi. Tady se soudí rychle a rozsudky se vykonávají ještě rychleji.“

„Počítejte se mnou, pane Vandergaarte, určitě služby vaší banky využiji,“ slíbil jsem mu.

Přiznám se, že jsem asi tři dny měl chuť tady se vším praštit, pronajmout si vůz a zmizet někde na jihu. Měl jsem pohromadě nanejvýš tak peníze na lodní lístek do Evropy. Ale vrátit se takhle brzy, a s prázdnou? To bych přiznal porážku, a jak by se na to dívali doma? Ne, vůbec není třeba, aby se všichni dověděli, co se mi tu přihodilo. O tom, že jsem byl takto hanebně okraden, už nikdo neuslyší ani slovo.

Přesto jsem se svěřil ještě Paschalu Groussetovi, Kupodivu jsem se s ním nesetkal v jeho příbytku, ale na pštrosí farmě asi tři míle od Dutoitspanu. Co tam dělal? Těžko říct, ale tvářil se velmi tajemně. Potkal jsem ho totiž, když už odjížděl pryč, zatímco já jsem se teprve chystal za pacientem.

Pan Webster byl jeden z mála lidí, kteří tady, v jižní Africe, svůj život nespojili s diamanty. Jeho farma tu ostatně stála několik let před tím, než došlo k tomu velkému objevu. Pan Webster byl poněkud otylý muž kolem padesátky. Projevovala se u něj dýchavičnost, která byla důsledkem zbytnění srdce. Trpěl také záněty žaludku. To vše bylo důsledkem nadměrného jídla i pití, ale v tomto směru si nedal říci. Ten den pro mne poslal, protože se mu přitížilo, a nemohl jsem udělat nic lepšího než mu pustit žilou. Jistě, od tohoto postupu se již dávno upustilo, ale on se dožadoval okamžité úlevy.

V duchu jsem musel dodat, že pokud nezmění svůj způsob života, příště už pojedu jen ohledat jeho mrtvé tělo. Rozhodl jsem se, že tedy budu bezohledný a řeknu mu to narovinu. On však odpověděl, že mu nevolnost přivodilo setkání s tím mladým pánem, který právě odjel. Nepochybně to musel být Grousset, ale co tady chtěl?

Měl jsem se to dozvědět záhy, dohonil jsem ho totiž na zpáteční cestě.

Nic přede mnou netajil. Pan Webster mu totiž do očí řekl, že nějaký francouzský přivandrovalec není hoden toho, aby vůbec překročil práh jeho domu, tím spíš, že se jedná o pána z Nemanic.

Později jsem se dovtípil, že pan Webster má pohlednou dceru Alici, do níž se mladý Francouz, nepostrádající jistý šarm, zahleděl. Panu Websterovi stoupl krevní tlak a Paschal Grousset pochopil, že není ve Francii a že tady jsou hlavním argumentem peníze. Poslal jsem Websterův vůz zpátky a vracel jsem se s Paschalem.

Cestou jsme se shodli na tom, že oba velice nutně potřebujeme peníze, a to dost rychle. Rozhodl jsem se investovat svůj nevelký kapitál do dolu, ve kterém budeme kopat společně s Groussetem, a dohodli jsme se, že výtěžek rozdělíme napůl.

Nic jsem neriskoval, kromě jisté částky peněz, a kdybychom měli štěstí, mohu na svou první výpravu vyrazit v termínu, který jsem si původně určil.

Zde si dovolím Holubův souvislý text přerušit, přestože jsem jej za té dlouhé noci četl jedním dechem. Jde totiž o to, že diamantová pole a tehdejší postupy těžby diamantů popisuje Emil Holub na jiném místě, v kapitole „Trochu historie a cifer“, která je však volně přístupná v každém výtisku jeho cestopisu. Domnívám se, že je vhodné seznámit čtenáře v tuto chvíli s tím, jak to tehdy v Kimberley a blízkém okolí vlastně chodilo.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Zapomenuté jezero.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.