Miluj sám sebe,

…ale s kondomem

Jiří X. Doležal

J. X. Doležala nakreslil Štěpán Mareš.

ISBN ePub 978-80-86037-70-7

ISBN mobi 978-80-86037-71-4

Tento titul věnuji své ženě Alex, protože to se mnou musí pasivně kouřit taky. Text není určen dětem, mládeži a kojícím nebo těhotným ženám. Jakákoliv podobnost s čímkoliv reálně existujícím je čistě náhodná. Za vše, co je v této knize dobrého, vděčím droze.

OBSAH

Předmluva

Slapíkův vychrchel

Jak vznikl Velký slap

Profesor Vorlíček v jinošských letech

Slapíkova touha

Léta výzkumů

Tvůrčí vypětí

Konečně řešení!

Ahistorická inventura…

Dětský den

Jeden den premiéra životního prostředí

Šifra mistra Cohena

Nezničme Třeboňskou pánev rybníky!

Takový pěkný dopis…

Jak partička objevila počítač

Jak Joska Nosek dostal zakázku

Jak se Umb naučil anglicky

Jak Joska k webu přišel

Jak Umb začal podnikat

Jak Joska dostal dopis z Afriky

Jak se ti dva nakonec setkali…

Jeden den mully Zanzibulláha

AntiDiskriminační občanská policie

Nová směrnice

Podivné hlediště

Pryč se svobodou!

Bioplynofikace

2038H, nejchytřejší z Predátorů

Letím nad krajinou

Éra bezpilotních prostředků

Dva na základně

Soudný den

Předmluva

žere medvěd krásně

píše o tom básně

jedl medvěd sýr

posiloval mír

jedl medvěd sledě

on ho jedl vsedě

jedl medvěd knedlíky

když začínal od píky

jedl medvěd med

on ho sežral hned

jedl medvěd bažanta

na okrese Galanta

jedl medvěd steak

kdysi to byl bejk

jedl medvěd salát

přestože ho nerad

jedl medvěd rohlík

že byl velký jedlík

jedl medvěd křečka

křeček to nepřečká

jedl medvěd jitrnici

až z toho byl na palici

jedl medvěd hrušku

dalo mu to fušku

bez řečí a bez odporu

jedl medvěd rebarboru

co to bylo za svini

byl to medvěd jeskynní

Slapíkův vychrchel

Věnováno Petru Volfovi,

výtvarnému kritikovi

Slapík Lobolo se probudil ten den s báječnou náladou. Uvědomil si to hned, jak otevřel oči, protřel si je oblíbeným chapadlem a popatřil přes mřížoví Velkého slapu, jestli se venku nefláká na dosah nějaký trilobit. Flákal! Tak Lobolo prostrčil jiné, hrubší chapadlo mřížovím a trilobita (jednalo se o druh Paradoxides gracilis) chytil. Vtáhl ho dovnitř, uchopil i druhým chapadlem, ulomil mu hlavičku a vycucl ho. Slupku vyhodil mřížemi ven ze Slapu. Spokojeně zamlaskal, vyprázdnil se do vývěvky z geneticky modifikovaného sumýše, který vypadal jako dnešní sumýš pestrý (Pseudocolochirus violaceus), a počkal, než vývěvka vyhodí trus ze Slapu ven. Pak zavlnil chapadly a chodbou Slapu ze svého bytu mířil k veřejné dopravě. Měl to jen tři stanice, ale nechtělo se mu je plavat.

U roury hromadné dopravy, tvořené řadou na sebe navazujících geneticky modifikovaných sumýšů podobných dnešnímu sumýši Forskalovu (Holothuria forskali), se chytil lemu jednoho ze sumýšů, odchlípl ho a vzniklým otvorem vlezl dovnitř do trubky, kde za sebou otvor zase zatáhl. Sumýši okamžitě začali pumpovat vodu a slapík svištěl trubicí jako hrášek vodovodem.

Jak vznikl Velký slap

Slapíci byli přímými potomci přílipkovců a nálevkovců a tvořili spolu s plži a hlavonožci vrchol vývoje živočichů s měkkým tělem. Přirozeně sdíleli hluboké nepřátelství k tvrdotělým, jako byli například trilobit s pevnou mineralizovanou skořápkou. Toto nepřátelství bylo tak hluboké, že nejpokročilejší měkkotělí – hlavonožci a slapíci především – trilobity cílevědomě žrali. Asi pět set dvacet milionů let před naším letopočten došlo ke skokovému zvýšení teploty Země následkem neočekávaného posunu zemské osy, způsobeného prolétávající kometou. Následkem toho se potravní konkurence na mořském šelfu, v mělkém pásmu moře kolem pobřeží prakontinentu, zvýšila a měkkotělí reagovali různým způsobem. Zatímco hlavonožci se odsunuli do hlubšího moře, slapíci začali vytvářet nejdříve obranná společenstva jednotlivců, kteří se velmi brzy naučili spolu komunikovat, spolupracovat při nahánění potravy a vyměňovat zkušenosti a nápady. Slapíci vypadali jako slimák, jehož noha se v přední části roztřepila na tři páry nestejných chapadel. Směrem od nohy byl nejprve pár silných krátkých chapadel pracovních, pak střední chapadla manipulační a nakonec pár jemňoučkých identifikačních chapadélek, kterými slapík osahával okolí. Oči měli stejně jako šneci a slimáci na tykadlech, ale byli poměrně krátkozrací. Už za necelý půlmilion let své existence slapíci vyvinuli sofistikované biotechnologie, s jejichž pomocí lépe přežívali v nelítostném prvohorním moři. Biotechnologie spočívaly na genetické manipulaci jednak s mořskými houbami (Porifera), druhak v genetické manipulaci se sumýši. Klíčový moment existence slapíků nastal v momentě, kdy se Rada moudrých, řídící orgán jejich společenství, rozhodla vytvořit pro celou slapíckou civilizaci generální obranný štít, ve kterém by se celá jejich civilizace natrvalo ukryla před dravci slídícími na mořském šelfu. Celý prostor uvnitř plánované bariéry se měl jmenovat Velký slap a mělo to být de facto obří složité potrubí ležící na mořském dně, tvořené mřížovím, narostlým z tkáně mořských hub. Jeho budování a růst trval roky, ale když byl dokončen, byli najednou měkcí a slabí slapíci dokonale chráněni před dravci moře a mohli duchovně růst. Jejich civilizace se skutečně rapidně zdokonalovala, netrvalo dlouho a slapíci přišli na to, že mřížoví mořských hub Velkého slapu umí přenášet informace přes své mezibuněčné synapse – a krátce potom se objevil první podmořský houbanet, informační síť spojující slapíky v reálném čase. To opět zcela zásadně ovlivnilo život slapíků a jejich civilizace se v úplnosti vrhla na umění a estetiku. Slapíci žrali především na plantážích uvnitř Slapu pěstované konulárie, primitivní měkkotělé živočichy s masem plným chutných proteinů. Lahůdkou však pro slapíky byli trilobiti, které středními chapadly chytali mřížovím Velkého slapu, ulamovali jim hlavičky a tělo vysrkávali.

Profesor Vorlíček v jinošských letech

Nikdy až do daleké smrti nezapomene na to odpoledne, kdy je učitelka Ontlová s pionýrským oddílem, který dokonce jako skupinová vedoucí vedla, vzala na Barrandov. Byl v sedmičce a tak trochu vyvrženec třídy, Vždy se dobře učil, šly mu jazyky, ale neměl žádného výrazného koníčka. Až tím výletem se to změnilo, protože na té geologické procházce kopl do kamene, ten se rozlétl a na jednom z jeho zbytků bylo cosi malého, střapatého. Paní učitelka jim sice poutavě vyprávěla o tom, na jakémže slavném místě to jsou a jak zde pan Barrande nacházel trilobity, ale když byla konfrontována se skutečnou fosilií, byla v úzkých. Jindra Vorlíček ale byl hloubavý a chytrý, a tak si brzy obstaral průkazky do všech možných přírodovědeckých a geologických knihoven a bádal, až zjistil, že ta malá podivná střapatá bytůstka je devonský trilobit Leonaspis. Oznámil to ve škole a paní učitelka Ontlová mu dala poznámku, že je drzý a poučuje učitelku. Jeho to však neodradilo, začal o sobotách a nedělích jezdit nejdříve na Barrandov hledat další trilobity, ale nenacházel, až se jednou – to už mu bylo patnáct – podle informací vyčtených z knih vydal v sobotu vlakem do Jinec u Příbrami a tam na vrchu Vystrkov v suti pod skalnatým svahem našel za pouhé jedno odpoledne hned tři trilobity Ellipsocephalus hoffi – a to rozhodlo o celé jeho další kariéře. Už tenkrát v patnácti letech se nad těmi krásnými zkamenělinami rozhodl, že se stane paleontologem a tímhle hledáním se bude živit jako vědec. Celá gymnaziální studia studoval privátně ještě navíc paleontologii, takže už v sedmnácti letech osobně poznal akademika Fantyše z přírodovědecké fakulty a stal se až ve středověkém, cechovním smyslu jeho tovaryšem. Při cestách na lokality mu nosil batoh, odsucoval mu jámy, odkopával zeminu na skále, myl, lepil a katalogizoval mu nálezy, prostě dělal mu takovou paleontologickou služku. Ale vyplatilo se mu to – na paleontologii se dostal na první pokus, už v prvním ročníku nastoupil u akademika Fantyše jako pomocná vědecká síla-brigádník, a za pět let zakončil studia brilantní diplomovou prací na téma systematik českých kambrických redlichidních trilobitů.

Slapíkova touha

Lobolo proletěl potrubím hromadné dopravy. Když byl u cíle, odhrnul lem jednoho ze sumýšů tvořících trubici a vylezl. Kousek plaval těsně nad dnem a pak otevřel průlez  mřížoví chodby Slapu a octl se ve svém – prostorném a inspirativním – ateliéru. Mřížoví Slapu v jeho stěnách bylo zvláště jemné a zcela symetrické, takže do místnosti dopadalo jemně rozptýlené, neostré a měkké světlo, tolik potřebné k tvorbě. Lobolo se nacucl plášťovou dutinou na velký knipl, displej z natěsno narostlých průhledných vláken mořské houby zablikal, Lobolo se zalogoval a nejprve přelétl přehled zpráv z kultury. Jako obvykle psali o posledních vychrchelech a jako obvykle nepsali nic zajímavého. Lobolo se smutně pousmál – dobře věděl, že když chcete něco opravdu Velkého a Objevného, nenajdete to v kulturních rubrikách na netu, ale musíte to sami vytvořit. Stáhl tělo z kniplu a dal se do práce – ten den chtěl dokončit svůj vychrchel, na kterém pracoval už dvacet let. Vychrchel se ustálil jako ucelené multimediální umělecké sdělení, kterým slapíci komunikovali své vyšší city a ušlechtilé postoje. Když začali vychrchle vytvářet – krátce po vybudování Slapu – šlo o z pevného slizu vytvořené útvary, které mohly mít různý tvar i velikost, barvu, chuť i vnitřní strukturu. Vychrchel vznikal v plášťové dutině slapíka z jím produkovaného žaludečního slizu, ale všechny ostatní atributy díla kromě onoho slizu závisely jen a jen na tvůrčí invenci tvořícího slapíka. A na kvalitě tvůrce koneckonců záležela i kvalita samotného slizu. V prvních asi dvaceti tisících letech od vynálezu vychrchle se jím nesené komuniké jinému slapíkovi zprostředkovalo tak, že se na vychrchel vytvořený jiným slapíkem navlékl plášťovou dutinou, vlastně si strčil vychrchel do sebe, a pak ho celým tělem i identifikačními chapadly zkoumal a prožíval. Tento způsob estetické komunikace měl dvě slabiny. Jednak si sebelepší vychrchel kvůli časové náročnosti navlékání na něj mohlo prohlédnout jen velmi omezené množství slapíků. Za druhé – soustavným navlékáním se vychrchle rychle otřebovávaly a nebylo je možné uchovat příštím generacím. Krátce po vynálezu houbanetu však přišli slapíci na to, že když vhodně modifikovaným kouskem mořské houby vychrchel napojí přímo na síťoví Velkého slapu, mohou jej esteticky konzumovat i slapíci, kteří se navléknou ne přímo na něj, ale pouze na ovladační knipl svého terminálu houbanetu, a na dotykovém monitoru zadají příslušný povel k napojení na konkrétní vychrchel. To umožnilo vytvářet rozlehlé galerie vychrchelů s mohutným připojením na mřížoví Slapu a slapíci se mohli stát ještě kulturnějšími a zjemnělejšími, než dosud byli.

Léta výzkumů

Brzy po promoci nastoupil mladý Jindřich na fakultě jako asistent, a jak život plynul, stával se vyhlášenějším a vyhlášenějším odborníkem na kambrické trilobity. Mezinárodní věhlas získal pracemi na téma vlivu krátkodobých poklesů teploty světových moří v kambriu na počet článků trupu průměrného trilobita. Specializoval se výhradně na kambrické trilobity a poměrně brzy, ještě před třicítkou, nalezl zkamenělinu, která mu měla být osudná – zkamenělinu trilobita Paradoxides gracilis, který měl hlavu odlomenou od trupu a zkamenělou otočenou o devadesát stupňů.

Dal si ji na stůl jako těžítko a dlouhá léta pak jen do krabic dával další a další podobné zkameněliny, až nashromáždil desítky Paradoxidů nejrůznějších velikostí, od několikamilimetrového vývojového stadia až po osmnácticentimetrové kapitální kousky – všechny s odlomenou hlavou. A léta, dlouhých dvacet let, přemýšlel, proč a jak vlastně k podobné fosilizaci došlo, proč mají ti trilobiti odlomenou hlavu. Život plynul, on se stal po smrti akademika Fantyše největším odborníkem na kambrické trilobity, vychoval dvě děti, přečkal manželčino klimakterium a najednou z něj byl důstojný padesátiletý docent, který ale pořád nevěděl, proč se trilobiti druhu Paradoxides gracilis nacházejí s odlomenou hlavou.

Tvůrčí vypětí

Lobolo se na tento den připravoval dlouhých dvacet let. Dvacet let o tom vychrchelu přemýšlel. Samozřejmě, zamlada už nějaké vychrchely vychrchlal, ale dnes se k nim nehlásil, sám je v průběhu života postupně odpojil od netu a nechal je sumýší vývěvkou vypláchnout ven ze Slapu. Pak dlouhá léta jenom vnímal, vnímal a vstřebával do sebe podněty, hromadil dojmy a střádal zážitky. S ostatními slapíky skoro nekomunikoval, nejen umělecky, ale vůbec, nepodával jim při setkání chapadlo, jak bylo zvykem, ani je při komunikaci neohmatával prvním párem chapadel. Byl prostě tvůrce uzavřený sám do sebe, do svých velkých myšlenek. A ty myšlenky byly skutečně hluboké jak samo moře. Je snad smyslem života slapíka něco jiného než krásno, a jmenovitě pak vychrchel? Není vychrchel univerzální odpovědí na existenciální úzkost? Čím by byl život bez vychrchelů – snad jen pustou prázdnotou, bezduchou konzumací konulárií od narození do smrti, sem tam zpestřenou šťastnou chvilkou při nálezu šťavnatého trilobita? Zde je třeba dodat na vysvětlenou, že kromě umění a trilobitů slapíci mnoho radostinepoznali. Páření totiž nepociťovali jako libost, rozmnožovali se podobně jako hlavonožci, to jest v čase reprodukce samec odvrhne jedno speciální chapadlo naplněné spermatem, chapadlo pak pluje mořem k nedaleko sedící samici, až jí torpéduje plášťovou dutinu, čímž dojde k oplození.

Seděl na dně pod mřížovím Slapu a hluboko v sobě vytvářel sliz – co nejtužší, pevný a nekompromisní, pravdivý, prostě takový, jaké má umění být. Hutné, nelítostné, všade pronikající jako sliz sám. Seděl a námahou se až potil, jak se snažil, aby v tom slizu byla opravdu působivě zachycena existenciální bída jeho uplynulých dvaceti let, kdy nemohl tvořit, aby oddálením toho prožitku dovedl tvůrčí rozkoš k nejvyššímu vypětí, ke kreativnímu orgasmu, ze kterého vychází poselství, ono poselství, které dokáže oslovit každého, doslova každého, a rozehrát v něm ty nejhlubší struny citu. Seděl, a slizil jako v agonii, tvořil jako v mánii, jak narkoman se znovu a znovu jehlou paměti bodal do nejniternějších prožitků, jen aby jeho sliz měl tu správnou, duhově světle zelenkavou barvu, opalizující do rudofialova. Slizil a věděl, že to utrpení, které způsobuje tvorba takového množství slizu v takové kvalitě a hutnosti, stojí za to. Že svou tvůrčí bolestí netrpí jen pro vlastní uspokojení, ale pro životní štěstí a naplnění stovek a tisíců slapíků, a to nejen těch současných, ale i těch, kteří se teprve za generace vylíhnou z larviček. Slizil a věděl, že slizí za lepší Slap.

Trvalo řadu hodin, než byl vychrchel hotov. A pak další hodiny plné bolesti, kdy vychrchel – v jeho obrovitosti až gigantické – musel vyvrhnout. Bylo to těžké jako porod, ale Lobolo to nakonec dokázal. Vychrchlal vychrchel takových rozměrů, jaký ještě nikdy před ním nevychrchlal žádný slapík. Vychrchel, který hýřil těmi nejsofistikovanějšími nuancemi barevných odstínů světlezelené, hnědé a fialové, vychrchel nebývalé hutnosti a překvapující povrchové struktury. Vychrchel, jehož tvary byly tak objevné, až to bralo dech, vychrchel, který byl odpovědí i na otázky dosud nepoložené. Vychrchel, který byl Krásno samo, Krásno o sobě, sliz povýšený na nejvyšší estetickou hodnotu, byl i dokonalým existenciálním naplněním. Takový vychrchel vychrchlat, a zemřít! pomyslel si Lobolo – a tvůrčí vypětí bylo tak silné, že na chvíli omdlel.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Miluj sám sebe, ale s kondomem.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.