Pavla Horáková

Hrobaříci a Hrobaři

www.kreativcisobe.cz

© Pavla Horáková, 2012

Illustrations © Veronika Kašparová, 2012

Cover design © David Hanousek, 2012

ISBN 978-80-87561-18-8 (epub)

ISBN 978-80-87561-19-5 (mobi)

Et lux perpeuta luceat eis

(Ať světlo věčné jim svítí)

PROLOG

Smrt není zánikem světla;

je zhašením lampy, protože svítá.

Rabíndranáth Thákur

Údery podrážek o dlažbu zanikají v hluku střelby. Dva mladíci utíkají po chodníku podél zdi hřbitova. Z oken školy na druhé straně široké ulice se střílí. Chtějí se dostat co nejrychleji dolů k rozhlasu. Když poběží, budou tam za čtvrt hodiny. Teď je poledne. Celou noc se choulili v prázdné kaplové hrobce, čekali na pokyny, ale teď chtějí být u toho. Konečně to začalo. Límce kabátů mají vyhrnuté, ale necítí ani zimu, ani hlad, i když od včerejška nejedli. Už aby tam byli. Pospíchají, slyší jen svůj dech, snaží se nevnímat střelbu zleva, odkud okupanti pálí, jako by si nechtěli připustit, že už je rozhodnuto. Ten mladší z dvojice, je mu sotva sedmnáct, se v běhu letmo otočí – vidí, že běží sám. Prokristapána! Jeden, dva, tři, pět skoků zpátky a padá k zemi k ležícímu kamarádovi.

„Fando! Fanouši! Co ti je, tys to dostal?“ Klečí obkročmo nad nehybným mladíkem, rozhlíží se kolem, hledá očima pomoc, těkavě pátrá, odkud přišla střela. „Fando! Slyšíš mě?“ Nejdřív kamaráda drží za ramena, pak hledá ránu. Na hlavě nic, na krku taky ne. Prohlíží mu levý bok. Nikde nic. Ježíši Kriste! Čeněk klečí levým kolenem v kaluži krve.

„Fando! Ukaž!“ Z rány na pravé straně hrudníku se řine krev, teplá stejně jako Čeňkova kůže. Proto nic necítil. Vyděšeně zvedne hlavu a třeští oči do stínů za nízkou zdí. Zahlédl, jak se mezi náhrobky blýskla hlaveň, nebo se mu to jen zdálo? Tak přece tam byli, skety. Celou dobu tam číhali!

„Fando!“ Proboha, co mám dělat? – Čeněk si neví rady. Co se má sakra dělat, když někoho postřelí?

„Poslouchej mě! Já doběhnu tamhle do toho baráku pro pomoc! Hlavně vydrž!“

Teď se poprvé zdálo, že ho Fanda slyší. Pootevřel oči, ale byly to dvě temné jámy. Rty se pohnuly.

„...v kapse...“ Čeněk to slyšel jasně. Fanda řekl „v kapse“. Blouzní, nebo mi tím chce něco doopravdy říct?

„Fando, teď nemluv, nevysiluj se...“ Jenže postřelený mladík s námahou vrtí hlavou.

„V kapse!“ naléhá téměř neslyšně. Čeněk neví, co má dělat. Sáhne do jedné, pak do druhé kapsy Fandova kabátu, ale nic nenachází. Kamarád na něj úpěnlivě hledí vyhasínajícíma očima, jako by ho pobízel. Čeněk ho šacuje dál. V kalhotách jen kapesník a klíče.

„Klíče, Fando?“ zoufale se ptá. „Jsou to klíče?“ Zase nesouhlasná grimasa, teď o něco zemdlelejší, jak Fandovi docházejí síly.

Samozřejmě, náprsní kapsa! Je vlevo, krev z rány do ní neprosákla. Čeněk vsune prsty do chlopně z hladké látky a vytáhne štůsek papírů. Kennkarta, rukou psané vizitky „František Hobza – veškeré práce kamenické“ – Čeněk se Fandovi pořád dívá do očí, ale žádná odezva. Poslední v paklíku je ohmataný, zažloutlý, nadvakrát složený papír. Jako by ten kus papíru zažehl ve Fandových očích plamínek.

„Tohle? To jsi chtěl?“ dívá se Čeněk nechápavě na kamaráda. Tolik si přeje, aby mohl nějak pomoct, být doopravdy užitečný, a místo toho tu v ruce drží ušmudlaný papír.

„Fando, já ti musím pomoct, tohle počká...“

„Ne!“ Čeněk to slovo slyšel zcela zřetelně.

„Je – to – důležitý,“ artikuluje s vypětím sil Fanda, „vědí o tobě...“

Čeněk si netroufal umírajícímu kamarádovi odporovat. Netrpělivě přikyvoval, ale vědomí bezmoci ho pudilo něco udělat, rozběhnout se pro pomoc, která by beztak byla marná, něco, cokoliv, jen tu neklečet s nějakým pitomým cárem v ruce a poslouchat blouznění kamaráda, který co nevidět vykrvácí. Na riziko, že k němu samému odněkud přiletí kulka, Čeněk ani nepomyslel. Tak dobře, budu s ním tu hru hrát, když je to jeho přání. Poslední přání umírajícího.

„Kdo o mně ví, Fando?“ naklonil se nad kamaráda a ptal se tónem, jakým se mluví s dětmi nebo přestárlými.

Hřbitovnímu kameníkovi nezbývala v očích už ani jiskřička světla. S vypětím sil ze sebe vypravil poslední slovo: „Hro-ba-ři.“ Zmlkl, zavřel oči a v tu chvíli jako by se setmělo.

Čeněk pořád klečí nad nehybným kamarádem, který ještě před pár minutami celý zářil, když se dozvěděl o posledním vývoji situace, a neví, jestli běžet pro pomoc, nebo přeskočit zeď hřbitova a toho grázla, co Fandu trefil, najít – nebo se nechat taky zabít, aby tuhle scénu nemusel mít po celý další život před očima.

Ani nevěděl, odkud se vzali ti dobří lidé, kteří Fandovo tělo na nosítkách odnesli pryč. Vůbec netušil, jak se sám z toho místa dostal a jak mohl prochodit celý den městem, kde se střílelo, planuly požáry, rachotily tanky, vršily se zátarasy z dlažebních kostek a umírali lidé. Když Čeněk přišel konečně k sobě, Fandova krev nasáklá do kalhot už zaschla do tvrdé krusty. Teď ji začal rozpouštět déšť. Čeněk se zastavil. Stál před vchodem do vlastního domu. V levé ruce mu mokl nějaký papír. Nepřítomně zíral na značky a čáry na zvlhlém listě. Složil ho a strčil do kapsy. Nahmatal v ní něco tvrdého. Fandův průkaz. Musí zajít k němu domů a říct někomu, co se stalo. O Fandovi ale vlastně nic neví; tak je to taky nejlepší. Kdo nic neví, nic nepoví.

Čeněk se zhluboka nadechl. Teprve teď mu začínalo docházet, co se vlastně stalo. Až dosud jako omámený bloumal ulicemi a jen šťastnou náhodou nebo díky andělům strážným nepřišel k úhoně. Mezitím se kolem odehrávaly světoborné události, a Čeněk nic netušil. Opřel se o zeď domu a vzhlédl k hodinám na nároží. Bylo právě sechs hodin večer.

1. kapitola

...a z polí stenných křik iluminoval

kamenné texty portálů a zdí

Tak bude vždy...

František Halas – Praze

Anežka Procházková se dívala oknem tramvaje na dobře známou řadu činžáků proti hřbitovu, na jejichž fasádách byl ještě donedávna vidět notový záznam fugy vepsaný kulkami na konci poslední války. Nemohla si pomoci; bezděky se jí v hlavě začala odvíjet naučená smyčka průvodcovského výkladu. Bylo to jako podmíněný reflex: „... když básník František Halas za války psal tyto burcující verše, žil jen pár ulic odtud…“ Div se na sedačce v tramvaji nerozmáchla levačkou, aby neexistující výpravě ukázala směr básníkova bydliště.

Bývalá zahradnice byla už řadu let úředně v penzi, ale na malý úvazek pořád pracovala jako průvodkyně na poznávacích vycházkách městem. Ústřední hřbitovy a jejich blízké okolí byly její specialita – nikde jinde už ani neprovázela.

Na rušné křižovatce tramvaj odbočila vpravo a zamířila dolů podél moderního obchodního střediska. Stará paní vzpomínala na doby, kdy tu ještě bývala prázdná parcela a na ní zimovaly cirkusové maringotky. Když se postavilo metro, nějaký čas se tu prostírala jen pustá vydlážděná plocha. Teď tady stojí nákupní palác. Jako by nic z té historie už nebyla pravda…

Tramvaj přibrzdila a zadrnčela, protože jí v cestě stála dodávka, která se chystala odbočit přes koleje. Anežka vyhlédla ven a očima na protějším domě odpočítávala okna v posledním patře. Konečně našla to, za nímž kdysi dávno bydlel její kamarád z dětství Kája Luskač a později jeho vnuk, dnes mladý muž, Šimon Skála. Před několika lety ho Anežka seznámila se čtveřicí vrstevníků a odkryla jim jeden dávný příběh týkající se zdejšího hřbitova. Tenkrát jim ho ale nepověděla celý. Dnes už jsou všichni plnoletí a ta chvíle se blíží. Cítí, že stárne a nemůže to dál odkládat.

Tramvaj cinkla a rozjela se z kopce. Stará paní teď pohlédla vpravo a očima klouzala po zasněžené hraně hřbitovní zdi, nad niž tu a tam vyčníval kříž, vršek náhrobního kamene nebo hlava sochy. Za ohradu nebylo vidět, ale Anežka přesto natahovala krk a napínala oči, jestli někde mezi holými stromy nezahlédne studentku medicíny s ryšavými copy, kterou před lety poznala ještě coby gymnazistku. Alžběta teď tak trochu kráčí v jejích stopách: přivydělává si při škole jako průvodkyně. Po dnešní vycházce se spolu mají sejít.

Anežka Procházková vystoupila z tramvaje a vydala se Alžbětě naproti. Vešla postranní bránou a zvolna stoupala nejstaršími odděleními hřbitova, která před lety zmapovali zdejší farníci a označili je informačními tabulemi. Mezi náhrobky a stromy se černal hlouček návštěvníků, choulili se v kabátech a poslouchali Alžbětino vyprávění. Anežka nakračovala tiše, aby nerušila.

„Pokud máte zájem, můžete tuto část hřbitova projít ještě sami a prohlédnout si fotografie na informačních panelech, kde najdete doplňující údaje. Náš čas už bohužel vypršel. Mockrát vám děkuji za pozornost a těším se na shledanou při nějaké z našich příštích vycházek.“

Ozval se krátký potlesk, polohlasné „Děkujeme“ a návštěvníci se začali rozcházet. Když Alžběta zodpověděla všechny dodatečné dotazy, Anežka Procházková vystoupila ze stínu a vykročila směrem k ní.

„Jste tu brzo…“ vítala ji s úsměvem Alžběta.

„Přijela jsem trochu dřív, tak jsem si tě chtěla aspoň chvilku poslechnout. Děláš to moc pěkně. Je vidět, že tě to baví.“

„Baví, moc. Škoda že po promoci už na průvodcování nebudu mít čas.“

„A co oslovit třeba Vojtu nebo Kláru?“ navrhla Anežka. „Jsou mladší a budou ještě pár let studovat – neměli by zájem?“

„Nevím, jestli by je to bavilo,“ zavrtěla hlavou Alžběta. „Však je za chvíli uvidíte u nás doma.“

Anežka se těšila, že dnes zase uvidí všech pět Hrobaříků pohromadě. Dobře si vzpomínala, jak byli před lety celí vykulení, když je zasvěcovala do dávných tajemství hřbitovů i jejich rodin.

Alžběta s Anežkou prošly bránou u barokního kostelíka, jehož zánovní barevná fasáda už začínala blednout. Okolní parčík býval kdysi morovým hřbitovem, prvním pohřebištěm založeným v těchto končinách, daleko za hradbami hlavního města. Teď původní účel plochy připomínalo jen pár náhrobků podél zdi. Alžběta přimhouřila oči a podívala se na Anežku.

„Občas si vzpomenu na tu ohmatanou mapku z krabice po původních Hrobařících, kterou tenkrát Klára objevila u nich ve sklepě. Pamatujete?“

Anežka přikyvovala. Sama byla před dávnými lety členkou téhle dětské party. Alžběta a její kamarádi jsou všichni potomky někdejších Hrobaříků. Při pátrání před několika roky objevili zaprášenou krabici plnou listin, která šest desetiletí ležela zapomenutá ve sklepní kóji. Mezi nimi byla i ručně načrtnutá mapka.

„Už jsem ji dlouho neměla v ruce,“ pokračovala Alžběta, „ale vždycky, když tudy jdu, vzpomenu si na ni. Podle nás jsou na ní nakreslené všechny tři bývalé morové hřbitovy v téhle čtvrti. Je dost zvláštní, že všechny tři leží přesně v přímce. To jsme zjistili už tenkrát, ale dál už jsme nepátrali. Ani vlastně nevíme, kde se ta mapa v krabici vzala a jestli patřila Vojtovu dědečkovi Čeňkovi, nebo jinému z Hrobaříků.“

Alžběta nakousla téma, které se Anežka chystala s přáteli probrat. Už dlouho jim dluží celou pravdu – aspoň tu, kterou zná, – a čas nejspíš právě nazrál. Dnes odpoledne, po obědě, na který ji Hrobaříci pozvali, jim ji začne odhalovat. Vysvětlila to Alžbětě, ta se usmála a přestala se vyptávat.

„A co vlastně chystáte dobrého?“ převedla Anežka řeč jinam. „A kdo vůbec vaří?“

„O to se starají kluci, nechtěli mi nic prozradit. Řekli mi jen, že mám koupit víno. Jestli vám to nevadí, stavíme se cestou v obchodě a můžeme něco vybrat společně.“

Alžběta Bendová, její mladší bratr Evžen a jeho vrstevníci Vojta, Šimon a Klára se znali už nějakých šest let a teď všichni bydleli společně ve velkém bytě na kulatém náměstí pod televizním vysílačem, dominantou čtvrti i celého hlavního města. Byli ještě děti, když Šimonův otec nemovitost koupil jako sídlo své firmy. Časem se podnik rozrostl, kancelář se přestěhovala a byt zůstal volný. Šimon tátu uprosil, aby se ho nezbavoval. Vysnil si, že si v něm s ostatními Hrobaříky zařídí studentské bydlení a společně se postarají o veškeré náklady. Tohle řešení bylo nakonec pro všechny výhodné. Rodiče byli rádi, že jsou mladí z domu a naučí se samostatně hospodařit, ale zároveň jsou jim pořád nablízku. Pět lidí se ve čtyřpokojovém bytě ubytovalo snadno. Kuchyň se přestěhovala do prostorné haly uprostřed bytu a sloužila zároveň i jako jídelna a společenská místnost. Z bývalé kuchyně se stal Alžbětin pokoj. V místnosti vedle ní s výhledem na kruhové náměstí se zabydlel historik Šimon. Zbylé tři pokoje vedly do dvora. Do jednoho se nastěhoval kudrnatý Vojta, student stavební fakulty. Vedle, v bývalé ložnici, se usídlil budoucí kriminalista Evžen. A rozevlátá výtvarnice Klára s vlasy obarvenými načerno si vybrala bývalý pokojík pro služku, hned vpravo za vchodovými dveřmi. Sice byl malý, ale měl něco, co žádný jiný z pokojů nenabízel – vlastní balkonek s litinovým zábradlím. Díky němu Kláře pokoj s výhledem do dvora a severním světlem nepřipadal tak smutný. Místnost tak byla mnohem vzdušnější, a když Klára vyšla na balkon, dívala se přímo do korun stromů ve dvoře.

Vůně vaření pronikala škvírami kolem dveří až na schodiště. Alžběta s Anežkou se snažily uhádnout, co dobrého se chystá.

„Kančí guláš!“ hlásil Evžen hrdě. Stál u sporáku v bývalé hale, na sobě kuchařskou zástěru a v ruce vařečku. „A kdo nemá chuť na maso, může si dát rizoto s hříbkama,“ kývl k druhé plotně, kde v kastrolu zvolna bobtnala rýže.

„Dobře že jsme koupily červené i bílé,“ radovala se Anežka a zdravila se i s Vojtou a Šimonem, kteří při vaření asistovali.

„A kde máte Klárku?“ rozhlížela se po kuchyni, když si přepočítala všechny přítomné. Kluci se po sobě podívali a krčili rameny.

„Snad přijde každou chvíli, aspoň to slíbila,“ zatvářil se Vojta rozpačitě.

„Poslední dobou se tu totiž moc nezdržuje,“ dodal Evžen a foukal na lžičku omáčky, kterou se chystal ochutnat. „Jestli nedorazí, servíruju i bez ní,“ oznámil a podlil bublající rizoto zbytkem vývaru.

„Snad můžeme pár minut počkat, ne?“ navrhla Alžběta. „Třeba opravdu nemůže přijít dřív.“

„Nebudeme kvůli ní hladovět,“ zastal se Šimon kamaráda, „stačí, že nám s vařením vůbec nepomohla a už pěkně dlouho ani nepřispívá na nákupy.“ Vojta se díval jinam a neříkal nic. Anežka mladé lidi ustaraně pozorovala.

Hodiny ukazovaly jednu a deset minut po poledni a Evžen s Alžbětou nosili na stůl. Šimon už otevřel obě láhve vína a chystal se rozlévat. Klářina židle byla pořád prázdná.

Když si všichni vzájemně popřáli dobrou chuť, ozval se v zámku klíč.

2. kapitola

Za všechen sen, jenž mne kdy vábil,

zbyla mi touha k podzimu:

lepšího člověka, než já byl,

odevzdat světu příštímu.

Jaroslav Kvapil

Klára zadrmolila něco na omluvu a posadila se ke stolu k ostatním. Nabrala si na talíř trochu rizota, nechala si od Šimona nalít bílé víno a vrtala se v jídle vidličkou jakoby duchem nepřítomná.

Několik minut se ozýval jen cinkot příborů o talíře a zaznívaly pochvalné poznámky na adresu šéfkuchaře. Ubývalo zvěřiny, rizota i vína a zanedlouho byly talíře i sklenice prázdné. Teprve u kávy se Anežka odhodlala promluvit.

„Už dlouho vám chci něco říct a pořád jsem nevěděla odkud začít. Alžběta mi pomohla, když se dnes přede mnou zmínila o mapce, kterou jste našli tenkrát v krabici po starých Hrobařících.“

„Myslíte to schéma propojení morových hřbitovů, co vznikly na konci sedmnáctýho století?“ ujišťoval se Šimon. Anežka přikývla.

„Tenkrát už jsem s vámi nebyla. Jak víte, musela jsem tehdy narychlo odjet a zůstalo na vás, abyste na zbytek přišli sami. Dodnes mě mrzí, že jste se o mě tenkrát báli. Než se to nedorozumění vysvětlilo.“

Anežka se rozhlédla po napjatých tvářích svých společníků.

„K tomu se ale dostanu později. Teď k mapce. Máte ji ještě vůbec? Není tak stará, jak vypadá. Je jenom ohmataná, protože šla z ruky do ruky a její majitelé ji nijak zvlášť neopatrovali.“ Anežka se obrátila na Šimona, správce archivních písemností a fotografií Hrobaříků. „Myslíš, že bys ten plánek mohl najít a přinést, abychom se na něj mohli všichni podívat? Bude se nám líp přemýšlet, když ho budeme mít před očima.“

Šimon odběhl k sobě do pokoje a za chvíli se vrátil se zažloutlou mapkou. Položil ji doprostřed stolu, aby na ni všichni viděli. Anežka si nasadila brýle, náčrtek zvedla, pozorně si ho prohlédla a zase ho položila na místo.

„Milí Hrobaříci,“ rozhlédla se po posluchačích, ale pak se zarazila. „Nevadí vám, že vám tak pořád říkám? Když už jste dospělí…“

„A jak byste nám měla říkat?“ vrtěl Vojta se smíchem hlavou. „Třeba Hrobaři?“

Anežka sebou trochu trhla a zadívala se Vojtovi do očí, jako by se snažila uhádnout, jestli to pojmenování použil jen jako slovní hříčku, nebo jestli je za tím něco víc. Pak pokrčila rameny a usmála se.

„Tak dobře… Hrobaříci. To, co vám teď povím, mám z druhé ruky, tak mi odpusťte, že vám neřeknu bližší podrobnosti. Nejdřív vám budu vyprávět o tom, jak se tahle mapka vlastně v pětačtyřicátém roce dostala k Hrobaříkům.“

Anežka si sundala z očí brýle a začala svým společníkům líčit, co Vojtův dědeček Čeněk, vyloučený gymnazista, a jeho starší kamarád, hřbitovní kameník František, prožili v den povstání pátého května roku 1945.

Nikdo ji ani jedinkrát nepřerušil a ticho bylo ještě chvíli poté, co domluvila. První se ozval Šimon a rozpoutal palbu otázek.

„Takže Čeněk tu mapku dostal od Franty. Ale kde ji vzal Franta?“

„Že by ji ukradl těm… Hrobařům? A oni se mu pomstili!“ mračil se Evžen.

„No jo, Hrobaři!“ rozsvítily se Vojtovi oči, protože mu došlo, proč se Anežka prve zarazila, když to slovo použil.

Všichni chtěli vědět víc, jen Klára si znuděně prohlížela nehty, jako by ji to vůbec nezajímalo.

„Kameník Franta přece přivedl dědu Čeňka na hřbitovy,“ vybavil si Vojta.

„Přesně tak,“ přitakala Anežka. „Franta byl starší než Čeněk, a tím pádem i než ostatní Hrobaříci. Živil se jako kameník na hřbitovech a za války pracoval v odboji. Právě kvůli nějaké odbojové akci se tenkrát v noci s Čeňkem schovávali na hřbitově.“

„A nebyl to právě Franta, kdo ukázal Hrobaříkům prázdnou hrobku Záhrobských, kde se pak celá parta scházela?“ rozpomněla se Alžběta na pátrání před lety. „A nevytesal Franta všechny ty šifry na fingovaných hrobech?“ Vtom jí něco došlo. „Vždyť ale pár těch nápisů vzniklo až po válce! To znamená, že pátého května 1945 nemohl...“

„Nemohl na to zranění umřít, přesně tak,“ dořekla za ni větu Anežka. „Franta skutečně přežil. Byl ošklivě postřelený, ale dostal se z toho. Čeněk se to v tom zmatku ve dnech osvobození dozvěděl opožděně, když už kamarádi Frantu dávno oplakali. A ten zážitek ho dost změnil.“

Mladí Hrobaříci věděli své. Poznali, jaké to je, považovat přítele za mrtvého, a pak se s ním znovu shledat.

„Hrobaři teda Frantu nedostali?“

„Pokud je mi známo, Evžene, Frantu nepostřelil nikdo z nich. Nejspíš to byl některý z Němců, kteří se ke konci války schovávali na hřbitově. Ani nevím, jestli ten dotyčný věděl, na koho míří, nebo jestli střílel jen tak nazdařbůh a Frantu zasáhl náhodou.“

„Moment,“ netrpělivě se ozval Šimon. „My se tu pořád bavíme o Hrobařích, ale vůbec nevíme, o koho šlo!“

Anežka si povzdychla. „V tom vám bohužel nebudu moc platná, Šimone. Pokud vím, bylo to – a pořád je – tajné společenství...“

„Tajný společenství?“ vyvalil oči Evžen. „Stejně jako Hrobaříci! To zní, jako když Hrobaříci jsou jen přípravka Hrobařů! Jako vlčata a skauti!“

Anežka se zasmála: „Ne, ta podobná jména jsou jen shoda okolností. Žádné oficiální spojení mezi nimi není.“

„A neoficiální?“ povytáhl Vojta obočí.

Anežka se zamyslela. „Neoficiální spojení vlastně existuje. Totiž Čeněk.“ Ostatní zpozorněli.

„Ale to předbíháme. Zpátky k té mapce,“ navázala Anežka ztracenou nit. „Hrobaři byli a jsou tajné společenství. Ale čím se zabývají, proč a jak dlouho existují nebo kolik jich je, na to se mě neptejte. A tihle Hrobaři za okupace fungovali v podzemí – obrazně, ne doslova. Jako spousta jiných spolků. Když už tušili, že se blíží konec války, začali obnovovat vazby a po sedmi letech se poohlíželi po mladé krvi – po nových členech, aby mohli ve svobodné zemi pokračovat dál. Někdo z nich se zřejmě nějak seznámil s mladým kameníkem Františkem Hobzou a oslovil ho. Pokud to dobře chápu, členem se nemůže stát jen tak někdo. Nový adept musí mít ručitele a musí splnit několik úkolů, než ho Hrobaři pustí na zkoušku mezi sebe. No a konkrétně Franta dostal za úkol rozluštit tuhle mapku. Tak mi to Čeněk vyprávěl.“ Anežka poklepala na ohmataný papír prstem.

„Jestli stačí jenom rozluštit mapku, my bychom se mohli k Hrobařům dát z fleku,“ kasal se Evžen.

„Až na to, že skoro na všechno kolem mapky přišla Běta,“ smál se mu Vojta. Pak se obrátil k Anežce. „A co Franta, poradil si s ní?“

„To nevím. Kvůli jeho zranění možná nakonec ze všeho sešlo. Protože ten plánek už se k Frantovi nevrátil a zůstal Čeňkovi.“

„A co jste myslela tím, že můj děda je neoficiální spojení mezi Hrobaříky a Hrobaři?“

Anežka se na Vojtu podívala. „Pokud vím, Čeněk byl členem obou společenství. Tedy ne ve stejné době, samozřejmě.“

To byla pro Vojtu novinka. Věděl, že v životě jeho dědečka bylo hodně tajemství, ale zrovna tohle znělo mimořádně záhadně.

„To znamená, že Čeněk vyřešil záhadu mapky místo Franty?“

„Nevím, Vojto. Možná dostal nějaký jiný úkol. Ale když mu postřelený Franta oznamoval, že o něm Hrobaři vědí, měl tím na mysli, že Čeňka osloví, tak jako se obrátili na něj. Zřejmě se Čeňkovi ozvali o něco později. Já byla tehdy malá holka a o ničem z toho jsem nevěděla. Čeněk mi všechno pověděl, až když jsme se po mnoha letech znovu setkali.“

„A vy sama jste u Hrobařů nebyla?“ zajímala se Alžběta.

„Kdepak já! Pokud vím, přijímají jenom muže,“ vrtěla hlavou Anežka.

„A jak to, že vám to Čeněk vlastně vykládal?“ divil se Šimon. „Když je to tajné…“

„No právě. To je to hlavní, co vám chci říct.“ Teď zbystřila dokonce i Klára, která se zatím jen viditelně nudila.

„Čeněk a já jsme se po několika desetiletích znovu shledali…“

„Protože děda chtěl obnovit tradici Hrobaříků,“ skočil jí do řeči Vojta.

„Ano, ale nebyl to jediný důvod.“

„Protože jste se kdysi měli rádi,“ připomněla Alžběta.

„To taky, to taky,“ usmívala se Anežka. „Ale Čeněk mě tenkrát vyhledal, aby mi předal důležité informace. Měl totiž pocit, že mu hrozí nebezpečí.“

A bylo to venku. Aspoň část tajemství, které v sobě Anežka Procházková nosila přes pět let. Celou tu dobu čekala, až Hrobaříci dospějí a budou schopni mu porozumět.

„Cože? Nebezpečí?“ překvapeně se ujišťovali Hrobaříci kolem stolu.

„Bylo to po osmdesátém devátém. Padl starý režim a obnovily se všechny možné staré spolky, takže i…“

„…Hrobaři! Mně byli rovnou podezřelí!“ vyhrkl Evžen.

„Neukvapuj se, Evžene,“ mírnila ho Anežka, „Hrobaři navázali na svou předchozí činnost a Čeněk se mezi ně znovu zapojil. Když jsme se spolu sešli, už jste byli na světě, ale byli jste ještě malí. Svěřil se mi s obavou, že mu něco hrozí. Nevěděl, kolik času mu ještě zbývá, a chtěl dokončit všechno, co v životě nestihl. Vyčítal si, že se mu nepodařilo udržet tradici Hrobaříků, a tak se ji rozhodl po letech obnovit. Sehnal tenkrát všechny kontakty na bývalé členy společenství nebo jejich děti. Začali jsme to společně promýšlet a všechno jsme připravili. Čeněk se moc bál, že už to nezvládne. Kladl mi na srdce, že mám tu práci dokončit za něj, kdyby se mu něco stalo.“ Anežka se na pár vteřin odmlčela. „A nakonec mě poprosil, abych vás – nejmladší generaci Hrobaříků – svolala, až budete plnoletí, a řekla vám o příčině jeho smrti, kdyby se mu něco přihodilo. Byla to taková jeho nepsaná poslední vůle. Zanedlouho potom umřel.“

„Znamená to, že děda nezemřel přirozenou smrtí?“ zeptal se Vojta váhavě, jako by se bál odpovědi, která by mohla přijít.

„Ne, Vojto, byl to obyčejný infarkt. Nikdo mu neublížil.“

Na Hrobařících byla znát úleva.

„Čeněk měl nemocné srdce, léta žil sám a neměl dobrou životosprávu. To se na jeho zdraví hodně podepsalo.“

„A kdo by Čeňkův plán dokončil, kdyby se nedejbože stalo něco vám?“ zeptala se ustaraně Alžběta.

„Když Čeněk zemřel, chtěla jsem, aby ty informace znal kromě mě ještě někdo jiný. Někdo, kdo ví hodně o hřbitovech a zároveň stojí tak trochu mimo. Obrátila jsem se na Klářinu babičku, která už tenkrát trávila většinu roku na venkově. Kdyby se něco stalo se mnou, byla by řada na ní. Předala jsem jí všechny Čeňkovy kontakty a řekla jsem jí, s čím se mi svěřil.“

„A pak jste nás seznámila,“ usmála se Alžběta.

„Jenže nakonec jste zmizela…“ dodal Šimon.

Anežka se na něj vážně podívala. „Protože jsem se dozvěděla, že nebezpečí hrozí i mně.“

„Jak i vám? Vždyť jste říkala, že dědovi nakonec nikdo neublížil!“ nadzvedl se Vojta na židli.

„Nikdo mu neublížil, Vojto, protože to nestihl. Infarkt byl rychlejší. Ale kdoví, co by se jinak stalo.“ Stará paní se zachmuřila a sevřela rty. „Sice pro to nemám žádné důkazy, ale stejní lidé prý měli spadeno i na mě.“

3. kapitola

Stojíť tu, stojí komora:

nizoučké dvéře – závora;

...stavení pevné jako klec,

a v něm na prkně – umrlec.

K. J. Erben – Svatební košile

Bylo před osmou ráno, když za sebou Vojta zamykal vchodové dveře domu. Musel si přivstat kvůli zkoušce. Jeho spolubydlící ještě spali, tak se vypravil rychle a tiše. Vytáhl klíč ze zámku a zvedl hlavu. „Pospíšilova“, hlásala červeno-bílá tabule na jejich rohovém domě ve stínu vysokého televizního vysílače. Snad nejkratší ulice ve městě, všehovšudy pět vchodů – a on, Vojta Pospíšil, se strefí zrovna sem. Jaká je asi pravděpodobnost, že se Pospíšil nastěhuje do Pospíšilovy ulice? Byla to úplná náhoda, že Šimonův táta před lety koupil prostory pro svůj podnik zrovna tady. Tenkrát nemohl nikdo tušit, že si sem jednou Šimon nastěhuje kamarády a že jeden z nich se bude jako z udělání jmenovat Pospíšil. Vojta se nad tou shodou okolností znovu zasmál, klíče strčil do kapsy a předsevzal si, že si o skladateli Karlu Pospíšilovi, po němž se ulice jmenuje, už konečně něco zjistí.

Stačilo pár kroků a stál na kruhovém náměstíčku, odkud vybíhaly ulice do čtyř stran jako paprsky. Vojta se vydal tou první doleva a zamířil ke stanici metra.

Vstup do podzemí se nacházel na podlouhlém náměstí pojmenovaném po kališnickém králi. Prostranství vévodil moderní kostel ze třicátých let dvacátého století. Proskleným ciferníkem věžních hodin prosvítalo vycházející slunce. Nad průčelím chrámu klečeli dva kamenní andělé a každý z jedné strany přidržoval kříž s kruhem. Vojtu napadlo, že ten symbol se trochu podobá okrouhlému náměstí u jejich domu i kulatému ciferníku kostelních hodin.

Seběhl po schodech do vestibulu metra a nastoupil na eskalátory. Nechtělo se mu po nich scházet pěšky, neměl zvlášť naspěch, a tak jen stál a v duchu si představoval, ve kterých místech pod úrovní ulice se zrovna nachází. Rád si takhle pod zemí krátil čas. Totéž dělal i za jízdy v tunelu metra. Představoval si průřez půdou, pokoušel se odhadnout svou momentální polohu a podle rychlosti, stoupání, klesání a zatáček se snažil poznat, jestli už se blíží stanice.

Metro v ranní špičce přijelo hned. Vojta vždycky cítil dětinskou hrdost, když si vzpomněl, že o tohle báječné dopravní dílo se zasloužil jeho děda. Že i díky němu může být odsud na druhém konci města za patnáct minut.

Konečná stanice nebyla hluboko. Stačilo zdolat dvoje krátké schody a Vojta stál venku na náměstí. Bylo stejně kulaté jako to, které si prohlížel dnes ráno před domem. Bylo sice o poznání rozlehlejší, ale ulice z něj rovněž vycházely čtyřmi směry, a dokonce také přibližně na sever, jih, východ a západ jako u nich doma. Podivil se sám sobě, že si té podobnosti všiml až teď. Uvědomil si, že mu dnes do očí padly hned čtyři podobné kruhové a paprsčité symboly. Že by symboly slunce? To musí být před zkouškou šťastné znamení, pomyslel si a zamířil k moderní budově školy s prosklenými stěnami.

Test byl napsaný. Plný počet bodů to asi nebude, ale projít bych měl v pohodě, říkal si Vojta, když si balil věci a chystal se s ostatními spolužáky na oběd do blízké menzy. Cestou po chodbě rozebírali detaily zkoušky; kdo co jak napsal a s čím si nevěděl rady. Na schodišti pozdravili docenta Vacka, asi padesátiletého odborníka na dějiny architektury, který jim v předchozích ročnících přednášel.

„Pane kolego Pospíšile?“ ozvalo se shora, když už byl Vojta skoro pod schody. Nahoře nad ním stál docent Vacek s deskami pod paží a díval se dolů.

„Prosím?“ Vojta tázavě vzhlížel k učiteli.

„Máte teď chvilku? Nezdržím vás dlouho.“

Tu minutu a půl, kterou trvala cesta chodbou do pracovny s cedulkou doc. Vladimír Vacek, Ph.D., se Vojta marně snažil přijít na to, co mu učitel může chtít. Poslední zkoušku u něj složil už vloni v září, takže o studijní povinnosti nejspíš nepůjde. Doufal, že nejde o nějakou nepříjemnost.

V místnosti kromě nich nikdo nebyl. Docent Vacek Vojtovi pokynul ke konferenčnímu stolku se čtyřmi ošoupanými křesílky, která nejspíš ještě pamatovala dobu, kdy se vysokoškolský areál stavěl. Na pracovní stůl odložil desky, které si přinesl, a ze zásuvky vytáhl jiné, objemnější. Posadil se naproti Vojtovi, fascikl položil před sebe a přitiskl jej shora oběma dlaněmi.

„Nebudu vás napínat.“ Zvedl ruce ze stolu a stiskl dlaně k sobě. „Naše fakulta dostala od města za úkol vypracovat předběžnou odbornou studii pro jistou stavbu. Na samotnou stavební zakázku se časem vypíše výběrové řízení, ale nejdřív je potřeba, aby se vědělo, co zadat do podmínek a podle čeho přihlášené návrhy posuzovat. A to právě budeme mít na starosti my jako odborní garanti.“ Při posledních slovech si docent Vacek položil pravou ruku na hrudník.

„A co to je za stavbu, jestli se teda můžu zeptat?“ zajímal se Vojta, který pořád ještě nechápal, proč si ho Vacek k sobě zavolal.

„To je na tom právě to zajímavé. Je to poměrně neobvyklá záležitost. Jde o velmi praktickou stavbu, takže významnou stránkou té zakázky bude funkčnost. Budova má ale zároveň stát v širším centru, takže se musí brát ohledy na okolní zástavbu a investor si nejspíš ještě užije své s památkáři.“ Vojta s účastí přitakal, když si vzpomněl na martyrium s úřady při instalaci nového topení před pár lety u nich doma. Byl čím dál zvědavější.

„Takže nějaká škola? Nebo kancelářská budova?“ zkoušel.

„Ne tak docela. Řekněme, že ta budova bude mít sociálně-zdravotnický účel.“

Aha, takže domov důchodců nebo bydlení pro hendikepované, pomyslel si Vojta a jeho zájem začal opadat. Na tom není nic tak zvláštního.

„Bude to márnice pro celé hlavní město.“

„Cože?“ probral se Vojta z otupělosti. „Márnice?“ Samotné to slovo jako by patřilo někam do předminulého století. Omšelá kaplička s márami pro nebožtíka někde v koutě hřbitova. V dnešní době si pod slovem márnice představil leda tak studenou vykachlíčkovanou místnost někde v suterénu nemocnice, kam lapiduši odvážejí na pojízdných lehátkách chladnoucí těla přikrytá prostěradlem. Aspoň tak to znal z televizních detektivek.

„Přesně tak, pane kolego, márnice,“ přisvědčil Vacek a poklepal na desky před sebou. „A tady jsou všechny parametry.“

Vojta už byl zase zcela čilý a těkal očima, jak si představoval, co všechno by taková stavba márnice mohla obnášet.

„Má se to tak,“ pokračoval docent, „že lidé, kteří zemřou v nemocnicích, momentálně zůstávají v tamějších márnicích, než si je odveze pohřební služba. Když někdo umře doma a neprovádí se pitva, odveze si ho služba rovnou. Ale město usoudilo, že stávající situace je nepřehledná a nepraktická a že by bylo výhodné mít jednu kapacitní centrální márnici, a to co nejblíž u hlavních hřbitovů.“

Vojtovi se rozbušilo srdce. Jak to, že ho to nenapadlo rovnou, jakmile Vacek vyřkl slovo „márnice“? Vždyť to přece dá rozum, že márnice patří ke hřbitovu. Rozrušení na něm muselo být vidět, protože Vacek se na něj zkoumavě zadíval.

„Vás to nějak zaujalo…“

„Totiž, já odjakživa bydlím dost blízko u hřbitovů a jeden čas jsem se hodně zajímal o jejich historii,“ vysvětloval Vojta a drbal se v přerostlých světlých kudrnách.

„No tak to máte ty nejlepší předpoklady zúčastnit se našeho projektu,“ pousmál se docent Vacek a zatvářil se vědoucně. Vojta ten výraz v jeho obličeji nechápal a zmínka o účasti na projektu ho udivila ještě víc. Jen zavrtěl hlavou a tázavě se na Vacka díval.

„Vysvětlím vám to. Ta studie zaměstná velkou řadu lidí. Bude potřeba nejen odborné vedení, ale taky spousta – s odpuštěním – pomocné práce. To je výborná šance pro studenty, aby se něčemu přiučili. Taková praxe se může hodit, a navíc mladí lidé mívají originální nápady, na které bychom my, staří unavení mazáci, třeba nepřišli. Myslíme si, že je to oboustranně výhodné.“

S tím Vojta musel souhlasit. Lichotilo mu, že si Vacek vzpomněl zrovna na něj, ale nechápal proč. Na jeho seminářích se nijak zvlášť neprojevoval a mimo školu do kontaktu nepřišli. Vacek jako by mu četl myšlenky:

„Možná si říkáte, proč jsme si vybrali konkrétně vás. Vaše jméno padlo hned několikrát, když jsme přemýšleli, koho ze studentů oslovit. Máte tu zřejmě dobrou pověst,“ usmíval se Vacek. Vojta si byl jistý, že rudne.

„Jak jsem říkal, důležitá vstupní data máme tady,“ poklepal Vacek znovu na papírové desky a při řeči je bezděky levou rukou otevíral a zavíral. „Čísla, hygienické normy, teplotní parametry, energetická náročnost, odvětrávání, příjezdové komunikace a tak dál,“ vyjmenovával a pravačkou každou položku ve vzduchu pomyslně odfajfkoval. „To jsou všechno suchá data, ale márnice...“ položil opět obě dlaně před sebe na spis a lehce se nad stolem naklonil k Vojtovi, jako by se mu chystal říct něco důvěrného, „...márnice není jen tak nějaká účelová stavba.“ Znovu se v křesle narovnal a zahleděl se někam do výšky. „Jako není obyčejná stavba třeba kostel, divadlo nebo koncertní síň.“

Vojta se na něj díval se zaujetím, ale nerozuměl patosu, který z Vacka najednou cítil.

„Chci říct, že ve hře není jenom fyzika: statika nebo akustika jako v případě divadla nebo koncertního sálu. Je tu i jistá, abych tak řekl, duchovní rovina. Rozumíte mi?“

„Upřímně řečeno, asi moc ne,“ rozpačitě krčil rameny Vojta.

„To nic. Ale u těch kostelů to chápete, ne?“

„Řekl bych, že kostely vypadají trochu jinak než obyčejné stavby...“

Vacek na to nereagoval a pokračoval ve výkladu. „Je tu jisté hledisko – dejme tomu krásy, ale hlavně... Jak bych to nazval... Vyznávání, nebo snad vzývání. Z budovy chrámu musí být zřejmé, že oslavuje Boha. Z každého detailu, z každého úhlu stěny, rámu okna i okapu, z každé kliky. Divadlo zase musí každým stavebním prvkem vzdávat hold múzám. Jinak magie umění nefunguje a budova neplní svůj účel tak, jak má. Proto tyhle stavby nelze provádět mechanicky, čistě pragmaticky, jako obyčejnou zakázku. Můžou vám štymovat všechny parametry, ale výsledné dílo nebude dobře sloužit, když není prodchnuté myšlenkou.“

Vojta žasl. Poprvé v životě slyšel učitele na technické škole promlouvat v takových těžko vyčíslitelných pojmech. Byl z toho dost zmatený, ale neobvyklá přednáška ho zaujala.

„A možná vás překvapí, že márnice, tedy stavba, kam se ukládají lidská těla po smrti před tím, než budou uložena k poslednímu odpočinku, je podobně duchovní stavbou.“ Na poslední dvě slova položil Vacek zvláštní důraz, sklonil bradu na prsa a nasadil zamračený výraz, jako by si v duchu formuloval další výklad.

„Tomu asi rozumím,“ přikyvoval Vojta. „Řekl bych, že tam jde o jistou pietu, úctu k mrtvým.“

„Přesně tak,“ vztyčil docent ukazovák do vzduchu. „Pieta je jeden aspekt. Nebožtíci nejsou biologický odpad, jak by si někdo mohl myslet. Taková márnice je svým způsobem dočasná hrobka, a jak víte, lidstvo v dějinách věnovalo funerální, tedy pohřební architektuře pomalu víc pozornosti než stavbám souvisejícím s každodenním praktickým životem.“ Vojta se zatvářil pochybovačně. „Ano, pane kolego, skutečně je tomu tak. Vezměte si takové pyramidy v Gíze, mauzoleum v Halikarnassu – to máte hned dva ze sedmi divů světa. Nebo Tádž Mahal či Andělský hrad v Římě! A zachovaly se nám z té doby snad nějaké rodinné domy, školy, hostince?“

Vojta začínal chápat.

„A naším úkolem je kromě jiného tu městskou zakázku jaksi zastřešit i v tomto ohledu – aby nešlo jen o prázdnou účelovou stavbu. Je potřeba zajistit, abychom při výstavbě zůstali věrni mnohatisícileté tradici lidstva.“ Vacek se při těch slovech tvářil slavnostně. Poté vstal z křesla a vykročil ke knihovně za pracovním stolem. „Rád bych vám pro začátek něco půjčil.“ Natáhl se na špičky, z horní police sundal rozměrnou knihu a sfoukl z ní prach. „Je to sice anglicky, ale to pro vás není problém, viďte? Stejně jsou to hlavně fotografie a nákresy. Mohlo by vám to leccos dokreslit a bude vám jasnější, o co nám jde.“ To už Vacek stál nad Vojtou a publikaci v lesklém přebalu mu podával. Vojta poděkoval a prohlížel si černobílou fotografii egyptských pyramid na titulní straně. Pod ní stál název díla: The World’s Most Wonderful Monuments of Sepulchral Architecture. Nejkrásnější památky pohřební architektury na světě, přeložil si Vojta v duchu.

„Prostudujte si to a stavte se u mě někdy v příštích týdnech ve městě. Budu mít konzultační hodiny každé úterý ve staré budově techniky v centru. Přijďte mi říct, jak jste se rozhodl – jestli by se vám chtělo na našem projektu spolupracovat. Mohl byste si to vykázat jako praxi a byl by za to nějaký ten zápočet,“ zamrkal učitel. Vojta pochopil, že je to pro dnešek všechno a že by se měl zvednout k odchodu. Poděkoval za nabídku i za knížku a slíbil, že ji přečte co nejdřív a že se určitě zastaví, nejspíš už příští týden. Vacek ho doprovodil ke dveřím a na rozloučenou mu podal ruku.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Hrobaříci a Hrobaři.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.

Licence k písmu

Na písmo použité v této publikaci se vztahuje níže uvedená licence GPL s tzv. „výjimkou k písmu“ (font exception) a níže uvedená licence OFL.

GNU GENERAL PUBLIC LICENSE (with font exception)

Version 2, June 1991

Copyright (C) 1989, 1991 Free Software Foundation, Inc.

51 Franklin Street, Fifth Floor, Boston, MA 02110-1301, USA

Everyone is permitted to copy and distribute verbatim copies of this license document, but changing it is not allowed.

Preamble

The licenses for most software are designed to take away your freedom to share and change it. By contrast, the GNU General Public License is intended to guarantee your freedom to share and change free software--to make sure the software is free for all its users. This General Public License applies to most of the Free Software Foundation's software and to any other program whose authors commit to using it. (Some other Free Software Foundation software is covered by the GNU Library General Public License instead.) You can apply it to your programs, too.

When we speak of free software, we are referring to freedom, not price. Our General Public Licenses are designed to make sure that you have the freedom to distribute copies of free software (and charge for this service if you wish), that you receive source code or can get it if you want it, that you can change the software or use pieces of it in new free programs; and that you know you can do these things.

To protect your rights, we need to make restrictions that forbid anyone to deny you these rights or to ask you to surrender the rights. These restrictions translate to certain responsibilities for you if you distribute copies of the software, or if you modify it.

For example, if you distribute copies of such a program, whether gratis or for a fee, you must give the recipients all the rights that you have. You must make sure that they, too, receive or can get the source code. And you must show them these terms so they know their rights.

We protect your rights with two steps: (1) copyright the software, and (2) offer you this license which gives you legal permission to copy, distribute and/or modify the software.

Also, for each author's protection and ours, we want to make certain that everyone understands that there is no warranty for this free software. If the software is modified by someone else and passed on, we want its recipients to know that what they have is not the original, so that any problems introduced by others will not reflect on the original authors' reputations.

Finally, any free program is threatened constantly by software patents. We wish to avoid the danger that redistributors of a free program will individually obtain patent licenses, in effect making the program proprietary. To prevent this, we have made it clear that any patent must be licensed for everyone's free use or not licensed at all.

The precise terms and conditions for copying, distribution and modification follow.

GNU GENERAL PUBLIC LICENSE  TERMS AND CONDITIONS FOR COPYING, DISTRIBUTION AND MODIFICATION

0. This License applies to any program or other work which contains a notice placed by the copyright holder saying it may be distributed under the terms of this General Public License. The "Program", below, refers to any such program or work, and a "work based on the Program" means either the Program or any derivative work under copyright law: that is to say, a work containing the Program or a portion of it, either verbatim or with modifications and/or translated into another language. (Hereinafter, translation is included without limitation in the term "modification".) Each licensee is addressed as "you".

Activities other than copying, distribution and modification are not covered by this License; they are outside its scope. The act of running the Program is not restricted, and the output from the Program is covered only if its contents constitute a work based on the Program (independent of having been made by running the Program). Whether that is true depends on what the Program does.

1. You may copy and distribute verbatim copies of the Program's source code as you receive it, in any medium, provided that you conspicuously and appropriately publish on each copy an appropriate copyright notice and disclaimer of warranty; keep intact all the notices that refer to this License and to the absence of any warranty; and give any other recipients of the Program a copy of this License along with the Program.

You may charge a fee for the physical act of transferring a copy, and you may at your option offer warranty protection in exchange for a fee.

2. You may modify your copy or copies of the Program or any portion of it, thus forming a work based on the Program, and copy and distribute such modifications or work under the terms of Section 1 above, provided that you also meet all of these conditions:

a) You must cause the modified files to carry prominent notices  stating that you changed the files and the date of any change.

b) You must cause any work that you distribute or publish, that in  whole or in part contains or is derived from the Program or any  part thereof, to be licensed as a whole at no charge to all third  parties under the terms of this License.

c) If the modified program normally reads commands interactively  when run, you must cause it, when started running for such  interactive use in the most ordinary way, to print or display an  announcement including an appropriate copyright notice and a  notice that there is no warranty (or else, saying that you provide  a warranty) and that users may redistribute the program under  these conditions, and telling the user how to view a copy of this  License. (Exception: if the Program itself is interactive but  does not normally print such an announcement, your work based on  the Program is not required to print an announcement.)

These requirements apply to the modified work as a whole. If identifiable sections of that work are not derived from the Program, and can be reasonably considered independent and separate works in themselves, then this License, and its terms, do not apply to those sections when you distribute them as separate works. But when you distribute the same sections as part of a whole which is a work based on the Program, the distribution of the whole must be on the terms of this License, whose permissions for other licensees extend to the entire whole, and thus to each and every part regardless of who wrote it.

Thus, it is not the intent of this section to claim rights or contest your rights to work written entirely by you; rather, the intent is to exercise the right to control the distribution of derivative or collective works based on the Program.

In addition, mere aggregation of another work not based on the Program with the Program (or with a work based on the Program) on a volume of a storage or distribution medium does not bring the other work under the scope of this License.

3. You may copy and distribute the Program (or a work based on it, under Section 2) in object code or executable form under the terms of Sections 1 and 2 above provided that you also do one of the following:

a) Accompany it with the complete corresponding machine-readable  source code, which must be distributed under the terms of Sections  1 and 2 above on a medium customarily used for software interchange; or,

b) Accompany it with a written offer, valid for at least three  years, to give any third party, for a charge no more than your  cost of physically performing source distribution, a complete  machine-readable copy of the corresponding source code, to be  distributed under the terms of Sections 1 and 2 above on a medium  customarily used for software interchange; or,

c) Accompany it with the information you received as to the offer  to distribute corresponding source code. (This alternative is  allowed only for noncommercial distribution and only if you  received the program in object code or executable form with such  an offer, in accord with Subsection b above.)

The source code for a work means the preferred form of the work for making modifications to it. For an executable work, complete source code means all the source code for all modules it contains, plus any associated interface definition files, plus the scripts used to control compilation and installation of the executable. However, as a special exception, the source code distributed need not include anything that is normally distributed (in either source or binary form) with the major components (compiler, kernel, and so on) of the operating system on which the executable runs, unless that component itself accompanies the executable.

If distribution of executable or object code is made by offering access to copy from a designated place, then offering equivalent access to copy the source code from the same place counts as distribution of the source code, even though third parties are not compelled to copy the source along with the object code.

4. You may not copy, modify, sublicense, or distribute the Program except as expressly provided under this License. Any attempt otherwise to copy, modify, sublicense or distribute the Program is void, and will automatically terminate your rights under this License. However, parties who have received copies, or rights, from you under this License will not have their licenses terminated so long as such parties remain in full compliance.

5. You are not required to accept this License, since you have not signed it. However, nothing else grants you permission to modify or distribute the Program or its derivative works. These actions are prohibited by law if you do not accept this License. Therefore, by modifying or distributing the Program (or any work based on the Program), you indicate your acceptance of this License to do so, and all its terms and conditions for copying, distributing or modifying the Program or works based on it.

6. Each time you redistribute the Program (or any work based on the Program), the recipient automatically receives a license from the original licensor to copy, distribute or modify the Program subject to these terms and conditions. You may not impose any further restrictions on the recipients' exercise of the rights granted herein. You are not responsible for enforcing compliance by third parties to this License.

7. If, as a consequence of a court judgment or allegation of patent infringement or for any other reason (not limited to patent issues), conditions are imposed on you (whether by court order, agreement or otherwise) that contradict the conditions of this License, they do not excuse you from the conditions of this License. If you cannot distribute so as to satisfy simultaneously your obligations under this License and any other pertinent obligations, then as a consequence you may not distribute the Program at all. For example, if a patent license would not permit royalty-free redistribution of the Program by all those who receive copies directly or indirectly through you, then the only way you could satisfy both it and this License would be to refrain entirely from distribution of the Program.

If any portion of this section is held invalid or unenforceable under any particular circumstance, the balance of the section is intended to apply and the section as a whole is intended to apply in other circumstances.

It is not the purpose of this section to induce you to infringe any patents or other property right claims or to contest validity of any such claims; this section has the sole purpose of protecting the integrity of the free software distribution system, which is implemented by public license practices. Many people have made generous contributions to the wide range of software distributed through that system in reliance on consistent application of that system; it is up to the author/donor to decide if he or she is willing to distribute software through any other system and a licensee cannot impose that choice.

This section is intended to make thoroughly clear what is believed to be a consequence of the rest of this License.

8. If the distribution and/or use of the Program is restricted in certain countries either by patents or by copyrighted interfaces, the original copyright holder who places the Program under this License may add an explicit geographical distribution limitation excluding those countries, so that distribution is permitted only in or among countries not thus excluded. In such case, this License incorporates the limitation as if written in the body of this License.

9. The Free Software Foundation may publish revised and/or new versions of the General Public License from time to time. Such new versions will be similar in spirit to the present version, but may differ in detail to address new problems or concerns.

Each version is given a distinguishing version number. If the Program specifies a version number of this License which applies to it and "any later version", you have the option of following the terms and conditions either of that version or of any later version published by the Free Software Foundation. If the Program does not specify a version number of this License, you may choose any version ever published by the Free Software Foundation.

10. If you wish to incorporate parts of the Program into other free programs whose distribution conditions are different, write to the author to ask for permission. For software which is copyrighted by the Free Software Foundation, write to the Free Software Foundation; we sometimes make exceptions for this. Our decision will be guided by the two goals of preserving the free status of all derivatives of our free software and of promoting the sharing and reuse of software generally.

As a special exception, if you create a document which uses this font, and embed this font or unaltered portions of this font into the document, this font does not by itself cause the resulting document to be covered by the GNU General Public License. This exception does not however invalidate any other reasons why the document might be covered by the GNU General Public License. If you modify this font, you may extend this exception to your version of the font, but you are not obligated to do so. If you do not wish to do so, delete this exception statement from your version.

NO WARRANTY

11. BECAUSE THE PROGRAM IS LICENSED FREE OF CHARGE, THERE IS NO WARRANTY FOR THE PROGRAM, TO THE EXTENT PERMITTED BY APPLICABLE LAW. EXCEPT WHEN OTHERWISE STATED IN WRITING THE COPYRIGHT HOLDERS AND/OR OTHER PARTIES PROVIDE THE PROGRAM "AS IS" WITHOUT WARRANTY OF ANY KIND, EITHER EXPRESSED OR IMPLIED, INCLUDING, BUT NOT LIMITED TO, THE IMPLIED WARRANTIES OF MERCHANTABILITY AND FITNESS FOR A PARTICULAR PURPOSE. THE ENTIRE RISK AS TO THE QUALITY AND PERFORMANCE OF THE PROGRAM IS WITH YOU. SHOULD THE PROGRAM PROVE DEFECTIVE, YOU ASSUME THE COST OF ALL NECESSARY SERVICING, REPAIR OR CORRECTION.

12. IN NO EVENT UNLESS REQUIRED BY APPLICABLE LAW OR AGREED TO IN WRITING WILL ANY COPYRIGHT HOLDER, OR ANY OTHER PARTY WHO MAY MODIFY AND/OR REDISTRIBUTE THE PROGRAM AS PERMITTED ABOVE, BE LIABLE TO YOU FOR DAMAGES, INCLUDING ANY GENERAL, SPECIAL, INCIDENTAL OR CONSEQUENTIAL DAMAGES ARISING OUT OF THE USE OR INABILITY TO USE THE PROGRAM (INCLUDING BUT NOT LIMITED TO LOSS OF DATA OR DATA BEING RENDERED INACCURATE OR LOSSES SUSTAINED BY YOU OR THIRD PARTIES OR A FAILURE OF THE PROGRAM TO OPERATE WITH ANY OTHER PROGRAMS), EVEN IF SUCH HOLDER OR OTHER PARTY HAS BEEN ADVISED OF THE POSSIBILITY OF SUCH DAMAGES.

END OF TERMS AND CONDITIONS

How to Apply These Terms to Your New Programs

If you develop a new program, and you want it to be of the greatest possible use to the public, the best way to achieve this is to make it free software which everyone can redistribute and change under these terms.

To do so, attach the following notices to the program. It is safest to attach them to the start of each source file to most effectively convey the exclusion of warranty; and each file should have at least the "copyright" line and a pointer to where the full notice is found.

<one line to give the program's name and a brief idea of what it does.>

Copyright (C) <year> <name of author>

This program is free software; you can redistribute it and/or modify  it under the terms of the GNU General Public License as published by  the Free Software Foundation; either version 2 of the License, or  (at your option) any later version.

This program is distributed in the hope that it will be useful,  but WITHOUT ANY WARRANTY; without even the implied warranty of  MERCHANTABILITY or FITNESS FOR A PARTICULAR PURPOSE. See the  GNU General Public License for more details.

You should have received a copy of the GNU General Public License  along with this program; if not, write to the Free Software  Foundation, Inc., 51 Franklin Street, Fifth Floor, Boston, MA 02110-1301, USA

Also add information on how to contact you by electronic and paper mail.

If the program is interactive, make it output a short notice like this when it starts in an interactive mode:

Gnomovision version 69, Copyright (C) year name of author

Gnomovision comes with ABSOLUTELY NO WARRANTY; for details type `show w'.

This is free software, and you are welcome to redistribute it  under certain conditions; type `show c' for details.

The hypothetical commands `show w' and `show c' should show the appropriate parts of the General Public License. Of course, the commands you use may be called something other than `show w' and `show c'; they could even be mouse-clicks or menu items--whatever suits your program.

You should also get your employer (if you work as a programmer) or your school, if any, to sign a "copyright disclaimer" for the program, if necessary. Here is a sample; alter the names:

Yoyodyne, Inc., hereby disclaims all copyright interest in the program  `Gnomovision' (which makes passes at compilers) written by James Hacker.

<signature of Ty Coon>, 1 April 1989

Ty Coon, President of Vice

This General Public License does not permit incorporating your program into proprietary programs. If your program is a subroutine library, you may consider it more useful to permit linking proprietary applications with the library. If this is what you want to do, use the GNU Library General Public License instead of this License.

Licence OFL

This Font Software is Copyright (c) 2003-2006, Philipp H. Poll (http://linuxlibertine.sf.net/).

All Rights Reserved.

"Linux Libertine" is a Reserved Font Name for this Font Software.

This Font Software is licensed under the SIL Open Font License, Version 1.0.

No modification of the license is permitted, only verbatim copy is allowed.

This license is copied below, and is also available with a FAQ at: http://scripts.sil.org/OFL

-----------------------------------------------------------

SIL OPEN FONT LICENSE Version 1.0 - 22 November 2005

-----------------------------------------------------------

PREAMBLE

The goals of the Open Font License (OFL) are to stimulate worldwide development of cooperative font projects, to support the font creation efforts of academic and linguistic communities, and to provide an open framework in which fonts may be shared and improved in partnership with others.

The OFL allows the licensed fonts to be used, studied, modified and redistributed freely as long as they are not sold by themselves. The fonts, including any derivative works, can be bundled, embedded,  redistributed and sold with any software provided that the font names of derivative works are changed. The fonts and derivatives, however, cannot be released under any other type of license.

DEFINITIONS

"Font Software" refers to any and all of the following:

- font files

- data files

- source code

- build scripts

- documentation

"Reserved Font Name" refers to the Font Software name as seen by users and any other names as specified after the copyright statement.

"Standard Version" refers to the collection of Font Software components as distributed by the Copyright Holder.

"Modified Version" refers to any derivative font software made by adding to, deleting, or substituting -- in part or in whole -- any of the components of the Standard Version, by changing formats or by porting the Font Software to a new environment.

"Author" refers to any designer, engineer, programmer, technical writer or other person who contributed to the Font Software.

PERMISSION & CONDITIONS

Permission is hereby granted, free of charge, to any person obtaining a copy of the Font Software, to use, study, copy, merge, embed, modify, redistribute, and sell modified and unmodified copies of the Font Software, subject to the following conditions:

1) Neither the Font Software nor any of its individual components, in Standard or Modified Versions, may be sold by itself.

2) Standard or Modified Versions of the Font Software may be bundled, redistributed and sold with any software, provided that each copy contains the above copyright notice and this license. These can be included either as stand-alone text files, human-readable headers or in the appropriate machine-readable metadata fields within text or binary files as long as those fields can be easily viewed by the user.

3) No Modified Version of the Font Software may use the Reserved Font Name(s), in part or in whole, unless explicit written permission is granted by the Copyright Holder. This restriction applies to all  references stored in the Font Software, such as the font menu name and other font description fields, which are used to differentiate the font from others.

4) The name(s) of the Copyright Holder or the Author(s) of the Font Software shall not be used to promote, endorse or advertise any Modified Version, except to acknowledge the contribution(s) of the Copyright Holder and the Author(s) or with their explicit written permission.

5) The Font Software, modified or unmodified, in part or in whole, must be distributed using this license, and may not be distributed under any other license.

TERMINATION

This license becomes null and void if any of the above conditions are not met.

DISCLAIMER

THE FONT SOFTWARE IS PROVIDED "AS IS", WITHOUT WARRANTY OF ANY KIND, EXPRESS OR IMPLIED, INCLUDING BUT NOT LIMITED TO ANY WARRANTIES OF MERCHANTABILITY, FITNESS FOR A PARTICULAR PURPOSE AND NONINFRINGEMENT OF COPYRIGHT, PATENT, TRADEMARK, OR OTHER RIGHT. IN NO EVENT SHALL THE COPYRIGHT HOLDER BE LIABLE FOR ANY CLAIM, DAMAGES OR OTHER LIABILITY, INCLUDING ANY GENERAL, SPECIAL, INDIRECT, INCIDENTAL, OR CONSEQUENTIAL DAMAGES, WHETHER IN AN ACTION OF CONTRACT, TORT OR OTHERWISE, ARISING FROM, OUT OF THE USE OR INABILITY TO USE THE FONT SOFTWARE OR FROM OTHER DEALINGS IN THE FONT SOFTWARE.