Václav Rambousek

PROTISTÁTNÍ ROMÁN

Václav Rambousek

PROTISTÁTNÍ ROMÁN

NAKLADATELSTVÍ PLOT

PRAHA 2010

Copyright © Václav Rambousek, 2010

Copyright © Nakladatelství PLOT, 2010

Tištěná kniha: ISBN 978–80–7428–054–2

ePUB: ISBN 978–80–7428–160–0

MOBI: ISBN 978–80–7428–161–7

Všechny klasické i elektronické knihy z Nakladatelství PLOT najdete na www.plotknihy.cz.

Jenda si zapsal:

Nikdy žádný nesmíš říkat, že s ní chceš mít dítě. Nikdy!

To je záhada na světě. A to se ještě nepřišlo na to, že je to záhada. A pak je další záhada, proč jí to nesmíš říkat, když je to právě to, co každá chce ze všeho nejvíc.

A pak:

Kdejaký lidský výtvor je kritizován. Například cínové nádobí nebo manželství. A pak inflace, automobilizmus, televizní programy s výjimkou předpovědí počasí, fotbal, atomová bomba, poměrný volební systém, pondělí, zvuk cirkulárky, a hned potom ozónová díra, vyšetřování vraždy prezidenta Kennedyho, pálení knih a dál korzet, román Přes ulici do báru, který navíc ani neexistuje, opereta, kouření, kohoutí zápasy, elektrárny – elektřina ale ne – všech šestačtyřicet anexí včetně anexe Bosny a Hercegoviny, čaj v pytlíku, a aby to bylo úplně všechno, tak i polykání zrníček hroznového vína.

Jenže ve skutečnosti tím, co ze všech zparchantělých lidských výtvorů zparchantělo ze všeho nejvíc, je stát.

JENDA

Jaroslavy-Jarušky

Teda ne že by byla zrovna nepohledná. Někdo by teda tvrdil to a někdo jiný zase tohle, protože už dítě si myslí, že ten druhý vypadá tak, jak vypadat chce. Například jako by chtělo mít oslí uši. A protože s ním ostatní takhle jednají, chová se to dítě, jako když má oslí uši. Takže nakonec má oslí uši.

Protože se k ní okolí tak chovalo, jednala ona, jako by měla takovou hrubší pleť na části tváře a silnější stehna s koleny k sobě. Nikdo kromě Jendy nepřemýšlel, že tak vypadat nechce. Nikdo až na Jendu, když ji viděl poprvé.

Dalo by se představit, že kdyby deset kilo shodila, kdyby shodila i pět kilo, to si představoval Jenda. Proč ne. Jenom ty vlasy jakoby v provázcích kdyby tak nevisely kolem kulatějšího obličeje. Ale těžko s nimi asi co dělat, prostě takové byly, řídce pramenily vysoko nad čelem. I pohled a výraz mohly být snad vlídnější, ale přece jen, a to rozhodlo, přece jen se na Jendu usmála. Usmála se, když jí nabídl rozměnit u pokladny v podolském plaveckém stadionu. Už tam je cítit chlorovaná voda. Anebo to bylo v pokladně bazénu na Slavii, chodili pak tam i tam, ale tehdy se ještě setkali v bufetu, kde si nejdřív dal zelnou nebo čočkovou polívku, přinesl si ji na ten samý stolek k stání, tam kde ona měla smaženku a koktejl. Jakože je podle něj všude jinde obsazeno. Ale napřed se rozhlédl, jak to dělává ten, kdo hledá volné místo. Pak došel k ní s tím vývarem, nebo co to vlastně měl, protože pak už nevěděl. Postavil se k ní, protože se na něj před tím usmála.

Dal si polívku, protože když člověk jí polívku, může koukat pořád do ní, zatímco když si dá kafe, sotva může pořád koukat jen do kafe. Do kafe se dá kouknout, ne koukat, kdežto do polívky se dá koukat pořád. (A to ještě neznal Pazdery, takže nevěděl, že se polívka dá jíst i nosem). A tam se, tehdy ještě Jaruška, dala do řeči. Tam ho oslovila, pár slov vyměnili, ale stejně byl Jenda rád za tu polívku. Že má ji, a ne to kafe.

Vlastně ji málem před tím srazil v podolském bazénu, nebo v bazénu na Slavii, málem na ni skočil v tom bazénu, to si ho nevšimla, jen se zlostně ohlédla, protože kapky jí padly na vlasy, blýskly se nejmíň tři čtyři, ty kapky. A byly to než kapky vody. A to netušila, že ji uviděl až na poslední chvíli.

Pak ji tu a tam zahlédl, chvilku i sledoval, ale nepřiblížil se, zatímco ona plavala ty pomaloučké pětadvacítky, sem tam tím dámským prsním stylem, teda na to ta prsa měla, že jeden nebo dva míň odvážní by se i lekli. Stylem tím tak plavou, aby se nezčeřila ani vlnka, plavou tiše a připomínají ten parník stojící za bezvětří v přístavu s pár rybářskými do zelena natřenými pramicemi s číslem na levoboku. Jsou tam taky dvě bílé jachty, ale zakotvené na opačných koncích přístavu, a přitom jejich majitelé jsou bratři. Tak plavala.

„Hlavně do sauny,“ zodpovídal se jí pak Jenda popravdě u toho stolku se svou zpropadenou polívkou. Nevěděla, že na ni málem skočil, takže tohle bylo ve skutečnosti už jejich třetí setkání. A hned toho dne. Ale před tím jí rozměnil u té pokladny, a tak to ona měla jen za druhé setkání. „Chodím sem kvůli sauně,“ vykládal. To bylo dávno před tím, než si s Janem-Mláďátkem a Jurou z hranice oblíbili místo sauny ruskou baňu, kde se taky podávala spousta zapíjených předkrmů z červených a bílých ryb a nakládaných houbiček, kde se šlehá březovým listím, vyvedeným do košťátka, do věniku, a tělo se pak maže lučním medem. Dávno před tím vším to bylo. „A pak si chvilku zaplavu. Jinak já – jen pár bazénů po sauně.“ Zatímco ona chodila pravidelně. Asi pro ty stehna, napadlo Jendu později. Nebo pro tu váhu.

Jenda ji v bazénu nejdřív tu a tam po očku sledoval, protože to byla právě ta holka, ta žena, které předtím u pokladny rozměnil peníze a možná to nebyl jen ten důvod, proč ji vnímal, jak opatrně rozhrnuje vodu jako jemný písek, do kterého se v dusném vedru na pláži ospale kreslí jedním prstem. Že rozhrnuje vodu jako jemnou hlínu kolem ještě maličké mrkve, jako když se nechce poškodit podhoubí, než se ten křemenáč v mokré úžlabině uřízne. Takhle plavala. Teda Jenda ji nemerčil, jak plavala, ale vnímal ji, a řekl by, řekl by, že i ona ví, že tam je. Že ho vnímá. Možná se mi to jen zdá, myslel si Jenda. Ale na druhé straně ne tak často se na něho nějaká usmála. Měla ten výraz, který ony mívají, když jsou spokojeny zájmem.

U skokanského můstku a po dlaždičkách až na sedačku, kde seděl Jenda, jako vždycky táhlo. A seděl tam, když vylezla z bazénu, to si všiml těch stehen, a když už odešla, a zůstal tam, protože jí to v šatně potrvá dýl než jemu. Ačkoli navenek dělal, že na to takhle nemyslí. Ale i uvnitř se na to snažil takhle nemyslet. Jen tam tak ještě chvíli seděl.

Seděl, až jím otřásla zima. Vstal a prohrábl si ještě vlhké vlasy. V šatně mu pak chvíli trvalo, než našel brýle, které asi dal na horní poličku, a přitom teď byly zapadlé v botě. Asi je po tom rozměňování u pokladny nedal na horní poličku.

Když vyšel na chodbu, zamířil k lavičkám proti pokladnám. Už si sedal, už hodil svou tašku s nápisem Restaurace a Jídelny – RaJ Praha vedle sebe, když si uvědomil, že nemá žádný důvod si sedat na lavičku proti pokladnám. Tak tu tašku zase vzal a šel do bufetu na kafe.

Jenže to byl osud nebo náhoda, nebo to byl náhodný osud, protože Jenda nepil kafe, že vešel do bufetu se stolky k stání, a ona se zrovna podívala do vchodu. Jako by ho čekala. Jenda u pultu počkal, než si ten kluk před ním vzal příbor a dostal sáček s cukrem, a když ho dostal, tak chtěl ještě jeden. Jenda věděl, že ona tam stojí ob jeden stolek za ním, na kafe zapomněl, už s polívkou v ruce se rozhlédl a šel k jejímu stolku. Ne rozhlížel se, ale jen rozhlídl. Protože ona tam čekala.

Vlasy měla podvázané červenou pletenou stužkou, v té stužce modré a žluté vzory, toho si všímal, že hned vypadá líp. V kalhotách stála – v kalhotách a zdobné halence nemohoucí potlačit ta prsa. To teda nemohla. A viděla ho hned, jak Jenda vstoupil, a to nebylo všechno, protože s náznakem úsměvu.

„Chodím sem každý čtvrtek,“ řekla, a tak se pak setkali ve čtvrtek. Pak se setkali každý čtvrtek a pak se setkali v sobotu a ve čtvrtek, a pak i v úterý. Pak už věděl, že nikdy nenosila sukni, pro ty nohy. Má smutné oči, zdálo se Jendovi. Zapadlé a smutné. Ale tím, že se usmála, to začalo. Pak už někdy chodili plavat i do venkovního bazénu.

A taky že to už nebyla žádná holka, ani tak nevypadala. Spíš vypadala jako matka devítiletého dítěte. Nebo osmiletého. Nebo nějakého takového dítěte – zkrátka vypadala jako matka. Ale jak se ukázalo, nebyla matka. V září slavili její narozeniny, ale to bylo až v září, zatímco teď se sotva schylovalo k červnu. V září to spolu oslavili, i když držela dietu, pořád držela dietu a byla doktorka na chirurgii. Doktorka na chirurgii, držela dietu, ale důležitější bylo, že měla vlastní byt. Dva a něco, plus něco, od nemocnice ho dostala a byl taky na Bulovce. Získat tehdy v Praze vlastní byt, i když u nemocnice, to mohl snít málokdo. Ledaže snít teda mohl.

Držet dietu bylo v jejím případě dobře, ačkoli nebylo jasné, jak se pozná, že drží dietu. Kromě toho, že se o tom mluví. Že se drží dieta. Dál se mluvilo o minulosti, kterou měla v Heřmanicích u Votic, kde byl tatínek ředitelem základní školy, maminka prodávala v mlékárně, ale v samotných Voticích u stanice autobusu pod náměstím. Maminka byla jménem Jaroslava-Jaruška a ona se taky jmenovala Jaroslava-Jaruška, a když se k ní právě to září Jenda nastěhoval a pak se jejich dítě taky jmenovalo Jaroslava-Jaruška. Takže tu byly tři Jaroslavy-Jarušky. Na to Psík pokrčil rameny a Jendova maminka mlčela.

Heřmanice u Votic i Votice samotné byla chudá místa, místa chudá na možnosti, alespoň jak to líčila, když si zašli do mléčných lahůdek po plavání nebo pak seděli ve vinárně nad kouskem grilovaného kuřete, miskou s nakrájeným sýrem posypaným pálivou červenou paprikou a lahví Růžového kavalíra a čerstvým chlebem. I samotné Votice byly takhle chudé. Teda pokud by člověk nechtěl být referentem na národním výboru, a pokud by vstoupil do strany, pak možná i vedoucím referentem. Nebo pokud by nechtěl učit češtinu a občanskou výchovu na zemědělsko-opravárenském učilišti a z okna třídy vidět na dvoře kombajn bez pneumatik anebo prodávat v Jednotě. Anebo pokud to člověka vyloženě netáhlo do účtárny v panelárně. Pokud ho tohle netáhlo, pak raději bydlel v Praze na koleji a po druhé atestaci mohl řezat a sešívat. Pak asistoval a někdy operoval a jindy měl službu.

A tak časem, zrovna na druhé výročí druhé atestace, přišla k bytu. Dostala ho od nemocnice, a to se v té době mohlo stát málokomu. O tom si mohl leda snít. Ledaže by přišel z venkova do slévárny anebo na jeřáb, nebo byl ze Sniny a od Vihorlatu a v Praze měl známé taky od Sniny a Vihorlatu. Nebo přišel k policii nebo posílit stranický aparát. Ostatní se mohli zapisovat do pořadníků nebo uplácet, ale ona dostala byt u nemocnice.

Takže se k ní Jenda, to pracoval v archivu po absolvování pomocných věd historických, rád nastěhoval. Opustil bez reptání domov, ale ani tam u Jaroslavy-Jarušky nereptal, byl to ostatně její byt, tak tam nereptal. Hlavně že čekala jeho dítě, že se narodila Jaroslava-Jaruška.

Mnozí, třeba i někdo známý, třeba někdo, kdo je znal oba, krčili rameny. Nebo zívali. Nebo při zívání krčili rameny. To dělal Psík. „Ty vole,“ říkal nechápavě Psík a Jendova maminka se na Jaroslavu-Jarušku dívala upřeně a neříkala nic. Pletla se jí asi ta dvě její jména nebo proč.

„To nevadí, to mi vůbec nevadí,“ odpovídal Jenda, „copak nechápeš? Když jde o dítě? Moje dítě!“

„Tady přece jde o to aby,“ vysvětloval dokola, „o dítě přece! A co s tím má dělat – nějaká – co je proti tomu to, že ona –“ a vysvětloval to snad jasně. Zdálo se mu, že to vysvětluje jasně. Proto asi, říkal si, proto má takové smutné oči. A jako chirurg může být někdy snad drsnější. Je to takové – drsnější prostředí. Chirurgie je asi taková, když se tam řeže a vrtá ostrými nástroji.

Jmenovala se Jaroslava a doma jí říkali Jaruška, ale někteří říkali, že by se měla jmenovat Jarda. Ti někteří byl Jendův strejda žertem na Jendových třicetinách, když si dal panáka. A zdálo se, že to ani není vtípek. Jenda se zarazil, a proto se strejda rozesmál, aby to byl žert. Že by se jí jako spíš hodilo jméno Jarda, ale řekl strejda.

Mezi chirurgy se při operacích kleje, zvlášť primář, to aby to dobře dopadlo. Takhle pracovala Jaroslava-Jaruška a to, co chtěla, jak se hned zjistilo, bylo dítě. To bylo to, co chtěla. A tohle bylo taky přesně to, co chtěl Jenda. Zkrátka mnohým se – mnozí krčili rameny, ale jak věděl Jenda, mýlili se. Jsou zkrátka vedle, myslel si. Protože jsou věci, protože je něco, co se cítí jen dva centimetry, dva a půl, v místě pod pupkem při usínání, tak to cítil s Jaroslavou-Jaruškou, když nahmatal, pokud směl, když nahmatal pohyby dítěte. Nebo se to dá pocítit při probuzení, když slunce svítí jen do horní okenní tabulky viditelné z postele a ta druhá tabulka, trochu uprášená, ta propouští jen takový šikmý paprsek. Vždycky v něm plují zrníčka, vlastně to jsou šupinky z jejich kůže a je to jejich společný prach. Když člověk někdy smí, může si sáhnout a pocítit pohyby dítěte, jejich dítěte, v tom společném prachu.

A Jenda to tak a tohle cítil a tak to chtěl, aby se kluk jmenoval taky Jenda, ale rozhodlo se, že to bude Jaroslav. Jenže se narodila holčička, žádná Alžběta, jak navrhoval, ale taky Jaroslava-Jaruška. To už, když přijížděli do Heřmanic u Votic, tak tam měli tři Jaroslavy-Jarušky. Jendova maminka na to hleděla upřeně, asi že z toho ani nebyla svatba, tak na to hleděla upřeně, a v Heřmanicích u Votic neříkali nic, protože byli zvyklí prostřední Jaroslavě-Jarušce do čehokoli říkat nic. A víc než nic nebyli zvyklí. Akorát že to vlastně nebyly Heřmanice, ale Heřmaničky u těch Votic. Proč mi, vrtalo Jendovi hlavou, vyprávěla pořád, že je z Heřmanic, když byla z Heřmaniček?

O svatbě se nemluvilo. Ona se radovala, někdy unaveně z dítěte, a když unaveně, tak se mu mohl věnovat Jenda. Říkala jí Jaruško, Jenda jí říkal někdy Slávinko, jenže ona rozhodla, že je to Jaruška. „Je to Jaruška a basta,“ rozhodla. Tak jí Jenda říkal Slávinko jen někdy, když tam Jaroslava-Jaruška zrovna nebyla.

Přísně ji rozmazlovala, tak jak někteří vychovávají podle knih prvorozené dítě, jindy byla zase řízná jako kaprál na nováčky, Jenda byl tím nováčkem, a jako by, jako kdyby se neradovala. Tak se to zdálo. Tak by to někoho mohlo napadnout, když teda spala ve vedlejším pokoji, protože prý kvůli dítěti. Hlavně ze začátku, ale i později tam spávala i častěji tam spávala a pak už napořád. Ale nakonec to bylo celkem jedno, protože to vyšlo skoro nastejno, jako když tam ještě nespávala. Jen jako by byl Jenda na té druhé koleji, nebo na nějaké jiné koleji. Baže, jako by přebýval tam.

Ale co na tom! Co na tom, říkal si Jenda na pískovišti. Co na tom! „Slávinko!“ volal na ni, a podával jí kyblík a zvedal ji, když se pomotala, a když padala v tmavě modrých laclových manšestráčkách. A někdy, když upadla, nebrečela, a jindy jo. Často mívala písek ve vlasech, a to pak Jenda dostal. Tak to chodilo. Pak už lezla na klouzačku, zatímco Kousavej Jiříček stál dole v pískovišti, a Slávinka pak měla jeho zuby otištěné na paži. To teda Jenda doma dostal.

Vůbec se zjišťovalo, že má spoustu chyb, že je samá chyba a nedostatek a někdy to vypadalo, že je až k ničemu. Jindy se zase nemluvilo vůbec a to bylo skoro lepší. Kvůli ní taky začal ještě studovat tu nástavbu zahraničního obchodu, protože byla opovržlivá k jeho pomocným vědám historickým anebo ani ne tak k pomocným vědám historickým, ale k archivu. Ušklíbala se nad archivem. A možná ne ani nad archivem, ale nad platem z toho archivu.

Taky na přehradě byla dětská klouzačka, to když bylo léto, tak tam na to byla klouzačka, a když nebylo léto, jeli k Šumavě na takové maličké lyže. Velká Jaroslava-Jaruška nelyžovala, protože držela dietu nebo co a pořád měla něco s pletí. Měli sebou taky brýlatou přítelkyni Jaroslavy-Jarušky ze špitálu, sestřičku z ORL, pomenší, a ta měla s sebou taky něco, a to bylo na hlavě uměle zrezavělá hlava. Podle Jendy by byla ta přítelkyně, tahle Andula, dokonale přehlédnutelná, byla podle něj přehlédnutelná v každém směru, ale u nich doma ji přehlédnout nemohl. To že byla sestřička z ORL na Bulovce, bylo podle Jendy na ní tak asi to nejzajímavější. Teda jestli může být něco takového zajímavé. Byla tam u nich často na návštěvě a tam byla nepřehlédnutelná. Tleskala věcem, u kterých by to Jendu ani nenapadlo, ale Jaroslava-Jaruška to měla za originalitu.

Ale jak se ukázalo, jak se na téhle dovolené ukázalo, jestli byl někdo přehlédnutelný, tak to byl samotný Jenda ve vedlejším pokoji. Jak tak koukal jen oknem ven do kraje na rozklenutou temně zelenou borovici a holé stromy vykukující nad červenou střechou stodoly Státního statku Stachov skrytého ve stráni pod ním. Střecha byla špinavá tajícím sněhem a starobou a Jenda uslyšel hravý výkřik z vedlejšího pokoje. Zašel si udělat do kuchyňky něco k jídlu. Slyšel ty výkřiky ze hry, jak si blbly, hrály si před odpoledním spaním. Namazal si chleba máslem a trochu osolil a otevřel konzervu z batohu a zašel do kuchyňky. Pak pomalu jedl, jen a jen z hladu, koukal ven z okna, ukusoval a poslouchal ty rozesmáté výkřiky od vedle.

A to měla Jaroslava-Jaruška ještě něco s pletí a ve špitále, u nich, už vyzkoušela všecko. A zkoušela pořád, a chodila po všelijakých a po všech možných adresách, po všech, i něco polykala, ale měla, jak se říká, měla něco s pletí. I když drobně vlastně a jen na jedné tváři. Asi proto ale neměla náladu, nebývala v pohodě, nebyla s Jendou moc v pohodě. Někdo zvenku by jednoduše řekl, že je věčně naštvaná. Teda ne že by byla, jako někdo bývá věčně naštvaný, ale někdy to vypadalo, jako by byla věčně naštvaná, alespoň teda na Jendu. I když jí neodporoval. Ale když jí odporoval, to se dokázala rozpálit, a to ustupoval. A Jenda to strpěl, protože malá Jaroslava byla Jaruška, Slávinka, kterou už nosil – měl ji vždycky za hlavou na krku a ona mu objímala čelo. Jesle nebyly daleko a hned vedle byla školka, kam bude později taky chodit, Jenda ji tam a zpátky bude vodit a ona tam bude krásně zpívat nebo cvičit na předvánoční besídce a bude ji fotit a tleskat, čert to vem, třeba i s Andulou.

Doma si jí užil, hlavně když přišla Andula, a když si ty dvě spolu někdy vyrazily a Jenda hlídal. A to mu vůbec nevadilo, naopak si ji tak nejvíc užil, a tak hlídal. A rád hlídal, když měla Jaroslava-Jaruška noční službu. Měla často noční službu, protože tak to chodí ve špitále prostě. Že má někdo často noční službu. Někdo zas nemá tak často noční službu.

Když byla Jaroslava s Jaruškou, přísně ji rozmazlovala, ale Jendu ne – ten shledával, že je samá chyba a nedostatek. Když se smála, pak jeho platu z archivu a smála se i jeho pomocným vědám historickým. Tak začal studovat nástavbu zahraniční obchod, a to vzala Jaroslava aspoň mlčky. Andula pokrčila rameny. To už u nich fakticky bydlela.

Jaroslava zatím brávala Jaroslavu-Jarušku do Heřmaniček u Votic a její rodiče je tam rozmazlovali obě, ale Jendu ne, protože on už tam nejezdil. Už tam nejezdil, a tak trávil víkendy na pivu s Psíkem nebo si vyjel vlakem do Brandýsa nebo k Velvarům a jindy ke Křivoklátu a pak se vydal pěšky zpátky. Snažil se jít co nejrychleji, jako by šlo o čas, a když ušel všechny ty kilometry, pak se doma svalil do vany a postele. Došel pěšky z Mělníka, o soutok Labe a Vltavy ani nezavadil pohledem, jindy zase z Veltrus. Časem si věřil, že by dokázal dojít za sobotu až z Kolína. Možná i až z Poděbrad by za dvanáct – patnáct hodin došel. Možná teď ještě ne, ale za pár týdnů, možná už za dva měsíce by to už dokázal.

Jenže na to už ty měsíce neměl, ani týdny. Před příštím víkendem mu řekla, tahle Jaroslava, hele – to už mu dávno neříkal Jendo – řekla jen, aby odešel z jejího bytu. Že ho vlastně nesnáší, Jendu, a ne jen Jendu, vlastně se vyjádřila šířeji, aby zkrátka až se vrátí z tohohle víkendu z Heřmaniček u Votic, aby tam už nebyl. Aby už v jejím bytě nebyl a nic po něm nezůstalo.

Jenda jako by to čekal. Vlastně to čekal. Malá Jaroslava-Jaruška v tu chvíli seděla na stole a pak lezla po křesle a vykukovala zpod gauče nebo to byla vlastně taková jako válenda, a když vykoukla, měl Jenda zavolat po skřítkovsku „hamí!!,“ jinak to nebylo ono, jinak by to nebyla ta správná hra. Tak to Jenda vždycky volal – ale teď ne, i když vykukovala, jen hleděl, vnímal tu ránu, kterou vlastně čekal a která teď přišla. Ale bylo to nakonec stejné, jako kdyby ji nečekal.

„Já vlastně – nesnáším všechny chlapy,“ řekla. Tu Jendu, jak ji viděl, jak na ni hleděl, napadlo, že vlastně nemá smutné oči. To nejsou smutné oči, napadlo ho, tak nevypadají smutné oči. Hluboko uvázlé, uvízlé oči, uvědomil si. Jen dávno zapadly. „Svým způsobem je – prostě nesnáším,“ řekla a dívala se na něj, na Jendu, tak silně. To bylo ještě pochopitelné, to dokázal chápat, ale co ne, co pochopitelné nebylo, že nesměl Jarušku – jeho Slávinku – už ani navštívit nebo si ji o víkendu vzít. Nesměl ji ani vidět, natož aby ji vzal za sobotního odpoledne na a pod Hrad a na rozhlednu a lanovkou v zoo se projet nebo aby šli alespoň na kraj do Stromovky, ani na ten kraj si ji nesměl vzít ani nasbírat kaštany! Nemohl ji zkrátka vzít a jít s ní na pohádku do Divadélka pod Věží. Nedala ji. Nikdy. A řekla: „Nikdy už ji neuvidíš,“ řekla mu – Jendův strejda měl pravdu – řekla mu ta Jarda. Neměla po něm zůstat ani jeho Slávinka. A taky nezůstala.

Pak o několik let později, to už bylo po tom všem, kolikrát už mezitím prokorzoval po moskevský Tverský ulici, a to už si zajeli na zimní rybolov a do nočního klubu, kde se u tyče svlíkala ta holka, to už provedl s Janem-Mláďátkem Moskvou režisérku Chytilovou, a ještě před tím měl za sebou stáž na Pražském hradě, kde je Prezident trápil hladem. To už taky bylo po tom, co poznal Nětočku, tu ruskou servírku z restaurace v areálu velvyslanectví a Frántíšeka, který si po tenise šel domů napustit vanu, a než se napustila, ještě si do té restaurace zaskočil. Ve skleníku prořezávala a sázela zahradnice Máša a nikdy nezvedala oči od práce.

To už jí pak bylo proboha kolik, kolik už bylo Slávince let? Prostě slečna. Před prázdninami ve škole a na chodbě mu třídní učitelka řekla: „Já teď půjdu k nim,“ myslela tím ten hlouček dětí na chodbě, „Já teď půjdu – a tam – ta první dívka, kterou oslovím, na kterou promluvím, je vaše dcera.“

Jenda polkl, a pak ještě několikrát, a maskoval to tím, že jako připravoval dávno připravenou kamerku, když se dohodl, že si tu skupinku – teda jakože si natáčí bůhvíproč vnitřek školy – že si tu skupinku natočí. Tak teď kontroloval tu malou, dávno zkontrolovanou kameru, tu kamerku, na kterou měla být natočená jeho dcera, jeho Slávinka, aby si ji mohl doma pustit na videu, aby ji mohl vidět, když si ji teď natočí a pak, když si to pustí, bude moct vidět svoji dceru.

Takže si, ale ne blíž než z pár metrů, jako náhodou natočil tu skupinku, vedle zajímavé výzdoby chodby a květinového zátiší u vchodu do ředitelny, jakože chce zabrat štítek se jménem ředitele, a pak ty učitele, kteří vycházeli ze sborovny. A tak si ji mezi jinými natočil. Stála zprvu spíš hodně bokem, v ostrém profilu, ale učitelka se s ní za řeči pootočila, aby ji Jenda mohl vidět, a pak byla k němu čelem.

Ale nešel za ní. Když s ní mluvil naposledy, v zimě, když konečně jednou zvedla telefon ona a ne ta Jarda – ten strejda měl pravdu – když to nezvedla ani ta druhá ženská, tak do ní chvilku mluvil, chvilku do Slávinky hučel a i přemlouval o něčem a k něčemu, až prosil. Ale ona do toho jen mlčela. Když ji prosil, aby něco, začala: „Maminka –“ ale hned se zase odmlčela, na chvíli, pak řekla jiným, úplně jiným tónem: „Víš co. Zajímáš mě – jako použitá vložka – a už nikdy nevolej!“ a položila to a to bylo poslední, co od ní slyšel. Tohle řekla a Jenda na tom samým místě, tam, kde držel telefon, na tom místě zhubl.

A takhle zhublý pak teda hledal holku pro své dítě. I když měl trochu nadváhu a možná i pozadí, byl ve skutečnosti vyhublý, i když koukal z okna Hradu ze své kanceláře jako stážista na Hradě, když koukal na Mosteckou věž a rozeznával kostel svatého Salvátora, oba Mikuláše a rekonstruovanou restauraci Nebozízek v petřínské stráni. Takhle byl zhublý, když pochopil, že kolegyně na velvyslanectví v Moskvě, Jéva, začíná ráno koňakem a že Martička není proti žádné práci, pokud ji za ni udělá někdo jiný a že hospodářka Róza má potíže s komunikací. „Má jen potíže s komunikací,“ vysvětloval velvyslanec Greenspan.

Pak Greenspan na protest rezignoval na místo velvyslance. Tak mohli Předseda vlády a Ministr zahraničí Cato na sebe mrknout a umístit tam jako velvyslance Tašku a ještě se tak zbavili Greenspana.

Pak se po období mezivládí objevil konečně Taška a s ním prozatím jen kocour, který, jak se ukázalo, nebyl jen tak ledajaký kocour, i když na ruské vrány neměl. Nová paní velvyslancová se nejmenovala Tašková a přijela víc než tři měsíce po něm. Měla důvod nebo neměla důvod, ale přijela až tři měsíce po něm.

Takhle to Jenda ještě stále cítil i po návratu z Ruska, když se už pak zase ve vlasti přihlašoval na kurz japonštiny.

Tak vyhuble.

Listopad 89

Lidé v dětství milovaní, ale nehlazení jsou na tom hůř než ti milovaní a hlazení. Ale nejhůř jsou na tom ti nehlazení, ti, kteří jen věčně slyšeli, čeho všeho se dopouštějí. Půlka pomeranče, kterou dostávali, byla vždycky neoloupaná.

Ale to hned neznamená, že se takový člověk musí stát neurotikem, notorikem a prudičem všehomíra. Ale jen z těch milovaných a rozmazlených se stanou šéfové nebo se z nich může stát třeba Picasso, ti od dětství k smrti rozmazlení, anebo takoví, kteří si myslí, že všechno a všichni jsou tady jen kvůli nim. Stane se z nich takový Jean-Paul Sartre, kterému až spolužáci prozradili, že je ve skutečnosti ošklivý mrňous. Ale stejně tomu nikdy neuvěřil.

I když se někomu takovému řekne, že svět a všichni ostatní, ty kokote, tu nejsou jen kvůli tobě, všichni a všechno tu není jen kvůli tobě. Chápeš? To se takový kokot hnedka urazí – jsou teda fakt dost urážliví – jasně, odpoví, jasně že tu nejsou jen kvůli mně. To dá rozum, že tu nejsou jen kvůli mně, ale dodá, jako tehdy Churchill: „Nejsou tu všichni kvůli mně. Všichni a všechno. To dá přece rozum, že nejsou. Jenže pak – pak to ale nedává smysl – proč by tu pak teda vůbec byli? Když ne kvůli mně? Chápete? Proč by tu vůbec byli?“

Jakmile si Jenda Slavíček napsal: „Když si někdo myslí – třeba si toho nevšimla, třeba to neslyšela, třeba to neví, třeba si to nemyslí – vždycky platí: všimla, myslí, slyšela, ví.“ Takže zkrátka když si tohle napsal, nemohl se nikdo divit, že první holku měl v jednadvaceti a ještě k tomu mu to nikdo nechtěl věřit. A tak to nikomu neříkal, protože by mu to nikdo nechtěl věřit. Bylo taky jasné, že nikdy
nebude šéfem, ani prvním zástupcem velvyslance, jako byl Ferri, nebo druhým, jako byl elektrikář Pazdery.

Navíc si Jenda dělal starosti, jestli to poznala ta jeho první holka, ale to byly zbytečné starosti, protože podle toho, co si zapsal, to poznat musela.

Jednou takhle v listopadu, takhle odpoledne se tak půl milionu nebo víc lidí sešlo na Letné, a to měl ještě autobus z Vraného poruchu. Jenda Slavíček s Psíkem a Jardou-Cínou se tam taky sešli, v Praze a taky na Letné, aby svrhli ten komunizmus. Jenže hned na počátku se zjistilo, že žádní komunisti nejsou.

„Vždyť ty jsi komunista!“

„Já? Kdepak!“

„Jsi přece člen strany!“

„Mám legitimaci.“

„Takže seš člen té sakra strany!“

„Mám jen legitimaci. Musím mít přece legitimaci, abych mohl dělat svoji práci. To je všechno. Když mám legitimaci, neznamená to přece, že jsem komunista. Znamená to jen, že mám legitimaci!“

Jiní zas měli ty legitimace jen proto, aby jejich děti mohly studovat, a jiní zase proto, aby je nedostali nějací opravdu pacholci, protože aby to pak nebylo ještě mnohem horší.

„Víte, jaký by to bylo, kdyby tam byli jenom ty – horké hlavy? Jenom ti – věřící? A co kdyby je někdo – ne – nemírnil?“ Mysleli, jako kdyby to měli v rukou jen tihle.

„Jaký?“ ptali se všichni, „jaký by to bylo?“

„Právě – jaký! Mnohem horší, mnohem horší by to bylo.“

„Aha! Bylo by to mnohem horší!“ křičeli všichni. Tak teda pochopili, že nebýt tady těch, co umírňovali ty horké hlavy, tak by to bylo mnohem horší. Především právě ti ostatní, co přišli svrhávat jedno sobotní odpoledne na Letnou a jedno nedělní odpoledne na Letnou, přišli svrhávat ten komunizmus, ty komunisty, kteří to tak budovali, by to měli mnohem horší. Takže mohli být nakonec jen rádi, že to tam někteří tak zachraňovali. Nikdo to předtím netušil, že to oni tak zachraňovali.

A ještě jiní tam sice být chtěli, a z vlastní vůle, ale chtěli to úplně jinak.

„Se to mělo – já to přece myslel úplně jinak. Než oni to dělali!“

„Jak – jinak?“

„Přece – jak to bylo původně myšleno. Původně! A ne tak, jak to oni dělali! Chtělo to dělat – správně – podle idejí – podle těch, podle původně myšlených pravých myšlenek – ale ne takhle! Takhle ne!! To dá rozum, že ne takhle!“

„A jak – jak to bylo původně myšleno?“

„No právě! To je to!! Úplně jinak! Rozumíte? Úplně jinak!“

Takže se teda zjistilo, že žádní komunisti vlastně nikde nejsou, takže je není třeba svrhávat. Anebo to znamená, že už jsou svrženi, když teda už nikde nejsou, a tak šli všichni domů na večeři a Jenda s Psíkem šli na grog. Celkově to připomínalo jistou čínskou revoluci věrně popsanou Woodym Allenem, která se nekonala, protože se nepřítel taky nedostavil. Peníze za pronajatý sál, tvrdí autor, ovšem propadly.

Některým zase bylo divný, kdo teda zařídil takový mráz a metelici celou tu dobu, to sobotní odpoledne, kdy se svrhával komunizmus, kdo to pamatoval, v polovině listopadu takové metelice. Tou dobou má padat listí, a ne ptáci mrazem, že tou dobou než listí ještě padá, ale ne tohle. A když teda žádní komunisti nebyli, kdo teda tak poručil takovému mrazu?

Jenda a Psík si skočili na grog, protože řádil mráz a sníh, a taky jim bylo divné, kdo z komunistů poručil počasí, když žádní vlastně nebyli anebo byli úplně svrženi.

Ve skutečnosti ale v nedalekém Slaném velitel tankové divize, plukovník Zbytek, nabízel že to svýma tankama rozežene, a v jiných hlavách se objevil nápad poslat nad ten půl milion nadzvukové stíhačky, které by nad ním, nad tou Letnou prorážely třeskutou ranou rychlost zvuku. To by asi z té masy demonstrantů udělalo jen dav, a tak by se rozbíhali všemi směry a i přes sebe. Na to by mnozí i doplatili, a všelijak, protože by to byl už jen zpanikařený dav.

Možná to byl dobrý nápad, ale nikdo ho neocenil, protože nikde žádní komunisti už nebyli, takže ho neměl kdo ocenit. Ten dobrý nápad.

Na plukovníka Zbytka to ale zapůsobilo depresivně a na čas zahořkl a přestal si zpívat ve vaně. Ale když časem zase začal, už to byly jiné písně. Protože písně poražených a písně vítězů se liší. Netrvalo mu než pár let, aby se stal mezinárodním byznysmenem na ruském trhu, na ukrajinském, na moldavském trhu, a byl vidět v Alma-Atě a v Baku, protože bývalí soudruzi ve zbrani, ještě ze studií, se tam taky stávali mezinárodními byznysmeny, nebo objednávali za generální štáby nebo pro gruzínské letectvo, anebo třeba na Krymu potřebovali nové trolejbusy. V místní regionální vládě seděl přece Dima, s kterým to proháněli ještě v obščežitiji a i na koleji to proháněli. Tam taky. A Jurka zase, pamatuješ na Jurku? Přece věčně chodil v teplácích s lampasy, i do kina, tak Jurka je teď u Dněpropetrovského starosty velký zvíře. I Dima se Sergejem a Valera jsou zase v parlamentu! A Andrej myslím taky. Nebo je někde jinde. A Stěpan, Stěnka Razin, Razin jsme mu říkali, tak ten sedí, ten sedí v – teď si nevzpomenu, ale někde taky sedí, tam, kde teď sedí. A to jsme měli než jeden elektrický vařič na celé patro a pár rublů stipendia! Jeden na patro. A co jsme užili – odsedíš si schůzi Komsomolu – a potom! Hajdy! Jen ten Kolja taky sedí – ale v kriminálu, v zóně. Něco prej, ze zakázky na Národní stadion, něco trhnul, něco takového na něho ušili. Na Kolju, na chudáka. Přitom když ten vzal harmoniku! Oj!

„Varšavská smlouva sem, Varšavská smlouva tam,“ říkali si bývalí soudruzi ve zbrani u dvou set gramů vodky, „nás jen tak, holenkové, nerozpustíte. Jako tu Varšavskou smlouvu. Nás staré brachy ne. Na zdorovje!“ volali na sebe v Rusku a v Kazachstánu a Bělorusku. „Buďmo!“ volali v Kyjevě a Oděse a zase zpívali písně vítězů. A připíjeli si na obchodní bratrství a vodku vážili na gramy a půl kila. A s nimi si připíjeli na bratrství a na provize, procenta a zisky také původně komsomolci a soudruzi, kteří dobře chápali, že kariéra v Praze vede přes studia v Moskvě nebo Kyjevě, ti všichni, kdo si za studií připíjeli na dějiny Komunistické strany Sovětského svazu a na Komsomol, a vzpomínali, jak po takovém připíjení kdosi oslovil soudruhy z NDR Dorogyje germanskije fašisty!

A s nimi si připíjeli na východě i ti, kteří měli dávno vyhlédnutou kariéru, akorát nebýt těch podělaných demonstrací. Ale pořád tu ještě byli. Ale ještě stále drželi už dobyté, a tak se připíjelo v Moskvě, Jekatěrinburgu, Lvově, Doněcku, Kišiněvě a Minsku. „Co bylo, to bylo,“ říkal plukovník Zbytek vtipně, „ale teď jsem mezinárodní byznysmen.“ Měl to za vtip, říkal to jako vtip, ale nebyl to vtip.

„Jen,“ dodával vždycky, „by nás stát měl víc podporovat, nás mezinárodní byznysmeny. My, teďkonc, my jsme mezinárodní byznysmeni.“

S tím vřele souhlasil Ministr pro všechny průmysly a obchody Skútr a všichni na tom ministerstvu, protože větší podpora přes ty zahraniční obchody znamená větší podporu byznysmenů jeho Ministerstvu. Souhlasil samozřejmě i Předseda, vždyť to bylo v programu Strany, souhlasili další, kteří měli za sebou také podobné připíjení. Tak byl podporován mezinárodní byznysmen plukovník Zbytek a mezinárodní byznysmeni Alta Plášil a Kajetán-bazény, ale domácí obchodník s kůžemi v Protivíně podporován nebyl, protože nic neexportoval. Výrobce židlí z Hrádku jakbysmet. Podpora exportu je podpora domácího průmyslu, tvrdili, což byla pravda, jenže podpora těhle vybraných zároveň znamenala, že jiní vybraní nejsou. Ti vybraní to pak měli dobrý, ale ti nevybraní to pak neměli tak dobrý.

Takže Skútr a další Ministři jako Kozodoj a Čabajka – ostatně to bylo přece i ve Stranickém programu – museli podporovat tyhle mezinárodní byznysmeny a Skútrův náměstek vedl delegaci do Austrálie včetně zástupce firmy, která vyráběla pádla. V Canbeře ani ve Wellingtonu o pádla zatím nebyl zájem. „Ale to přece víte,“ vykládal novinářům Skútrův náměstek Hovora, „to je běh na dlouhou trať. Nemůžete přece čekat, že někam přijedete a jen tak z fleku prodáte třicet pádel. Takhle to přece nechodí.“

Jenže někteří ministři měli neklidné sezení.

„Tak co,“ ptal se Skútr svých úředníků. „Co je s podklady?“

„Z Hradu říkají, že nechtějí. Že naše podklady nepotřebují.“

„Jak to? Co to má bejt?“

„Mají svoje. Prostě naše nepotřebují.“

Skútr se zarazil. Vážně se zarazil. „Tak to ne. To nejde,“ rozhodl. „Tohle prostě nejde. Ty podklady, za naše ministerstvo, naše podklady, udělejte. A pošlete na Hrad. Okamžitě,“ nařizoval Skútr. „Vždyť,“ ztišil hlas, „pochopte … dnes nechtějí podklady – a zítra?“ řekl Skútr a mlčky se na ně zahleděl. Nic víc. Ale potom vypadali, jako by jim spadla pec.

Plukovník Zbytek si na plukovnickou kariéru a ty podělané tanky ani nevzpomněl. Však mezinárodní byznysmenství bylo nesrovnatelně lépe placené. Jen kdyby se stát víc staral, kdyby víc podporoval. „Proč Ministerstvo pro všechny průmysly a obchody platí jen polovinu nákladů na moji účast?“ stěžoval si plukovník Zbytek, „na veletrhu v Krivém Rogu – a v Tomsku dokonce jen dvacet, jen dvacet procent mých nákladů! Když by mohlo hradit víc, daleko víc, když je přece přes obchody, mohlo by hradit třeba i osmdesát nebo i sto procent – anebo zkrátka všechno, celé náklady. To máte jedno.“

Tak si stěžoval plukovník Zbytek, protože kdyby se stát víc staral, mohlo být tohle byznysmenství ještě lépe placené. A Skútr telefonoval a psal všemi směry, protože šlo o jeho vliv a jeho Ministerstvo a Předseda jako vždy nadouval tváře, než ráčil dát novinářům, těm blbým novinářům, něco k popřemýšlení. Předseda vždy začínal hlubokým nádechem, jako by se chystal potopit, ale nechystal se potopit, jen aby se neudusil blazeovaností.

Všechno to svrhávání komunistů začalo v dobách, kdy ti se ještě tvářili, že existují. Až pak přišla povolená demonstrace, které se hojně zúčastnili ti, kteří nechodili na ty nepovolené demonstrace, a tak tam byla spousta způsobných děvčat a chlapců, kteří využili toho, že tohle bylo povolené, takže si chtěli také zademonstrovat. Jenže měli tu smůlu, že se soudruzi rozhodli je zmydlit daleko víc, než kdy koho policie zmydlila na těch nepovolených demonstracích.

„Soudruzi!“ volal velitel policie. „Hoši! – Vemte si, hoši vole, pendreky a pořádně jim zvalchujte hřbety! Zvalchujte jim pořádně hřbety a hezky si to užijte! A mně přineste taky jeden pendreček. A teď,“ volal velitel, když mu ho přinesli, „teď se koukejte, jak si na něj plivnu. A vy, hoši, a vy, soudruzi, si na ty pendrečky taky hezky plivněte. A pořádně tu bandu zvalchujte.“

A tak spousta jinak způsobných děvčat a chlapců byla zvalchovaná a zmydlená. Akorát velitel měl tu smůlu, že když se to pak rozpustilo, objevil se záznam, jak si plive na ten pendreček. U soudu se hájil, že to byl ne pendrek, ale takovej jen docela malinkej pendreček, tak malej, že… hájil se statečně, ale stejně dostal na pár měsíců zdarma tepláky.

Byla to povolená demonstrace a policajti teda nesměli nikoho mlátit, takže chyba se stala v tom, že tu demonstraci povolili. S velitelem policie šel do chládku i šéf pražských komunistů – ty vole, to odsedíš i na žiletce, říkali mu soudruzi, a byla to pravda. A tím se to všechno vyřídilo a všichni šli domů na večeři.

Když se v Čechách rozpustil komunizmus, ocitl se tajemník Jenda Slavíček nejprve na grogu a pak v naději, protože nemohlo nepřijít něco úplně nového. Samozřejmě tehdy ještě nebyl tajemník, ale už ani v archivu a naopak stále ještě a stále jen občas docházel do výzkumného ústavu, kde se do té doby předstíralo jisté zkoumání, ale jednou do roka se musel sepsat vyzkoumaný výzkum z toho, co bylo vyzkoumáno. Ten v úvodu povinně obsahoval všechny citace z posledních sjezdů a od sovětských soudruhů a pak už se to k všeobecné spokojenosti mohlo v klidu založit.

Akorát že jako všechno ostatní na tomhle všivém světě bylo něco za něco, takže to sporadické docházení do ústavu mělo nevýhodu mizerného platu. Takže v pátek možná bylo na lahev vína, ale v sobotu jen kdyby se oblomila Jaroslava-Jaruška. Bývala časem neoblomná, boty se mu kupovaly, až když byly nevyhnutelné. Když to bylo vyhnutelné, tak se nekupovalo pro Jendu nic, a Jenda s tím byl pro obě Jaroslavy-Jarušky svolný. Takže v pátek možná jo, ale v sobotu už ne.

Výhodou zase bylo, že v tak malém a chudém ústavu nebyla žádná závodní jídelna s ulepenými vyxlajvantovými ubrusy a hliníkovými příbory, jídelna, jejíž ctižádostí bylo naplňovat heslo „Neexistuje žádné jídlo, které se nedá uvařit hnusně.“ Taky tam nebyli neholení vedoucí, kteří považují za povinnost šéfa s každou ženskou žertovat v dvojsmyslech, ti šéfové, kteří v jednom kuse přestávají a zase začínají kouřit, a nebyli tam ani důchodci ve vrátnicích s pistolí připnutou na zadku tak, že bylo jenom otázkou času, kdy si ustřelí prdel. A nebyli tam ani všechny ty další druhy kokotů, protože žádný kokot se nebude vyskytovat tam, kde nejsou peníze.

Ředitel tam byl, to se rozumí, ředitelem z trestu, náměstka tam vyhodili z televize, kde zpronevěřil materiál na stavbu své vily. Měl teda štěstí, že nejen své vily, takže ho vykopli na místo toho náměstka. Rozumí se, že takoví a podobní tam měli rudé knížky, ale soudruhovali si tiše. Šéfovali taky jaksi tiše, protože něco koumat a sepsat, aby to vůbec nějak prošlo, museli ti ostatní. A těžko může šéf buzerovat někoho, na kom vlastně záleží, aby on zůstal šéfem. Takže se v Ústavu vyskytoval praktikující katolík a někdo sotva po škole, docházel tam folkový zpěvák písní na hraně protestu, a mohl tam být ten výzkumník, jehož hlavním příjmem byl vedlejší příjem, a zase jiný, který byl na vojně velitelem kropicího vozu.

Mezi šéfy jako všude panovaly spory a intriky, ale co taky měli dělat jiného. A tak ti ostatní měli aspoň svatý pokoj. Jen pokud jednou za rok sepsali nějakých padesát, šedesát stránek s příslušnými citacemi v úvodu a kde se hlavně zdůrazňovalo, že předkládaná výzkumná práce je vlastně víceméně úvodem do vlastního výzkumu toho všeho, co vyzkoumáno bude. Popis toho všeho tvořil většinu té předkládané studie.

Spojit tyhle výhody a odstranit nevýhody se ještě nikomu nepodařilo, s čímž byl Jenda Slavíček rozumně smířen, ale teď, když se rozpustil komunizmus, začal být v naději. V naději, že by se to mohlo podařit, ačkoli v té době zdaleka nebyl tajemník. Zkrátka něco nového muselo přijít.

Nejprve se ocitl v obchodní firmě, kde bez byznys zkušeností předpokládal, že prodávat něco sám sobě je zřejmě nesmysl, nebo na tom alespoň nejde vydělávat. Jenže ukázalo se, že je to naopak skvělý byznys. Tak skvělý, že se o tom ostatním ani nezdálo. Konkurenci ani nenapadlo prodávat něco sobě samým, takže bylo jen spravedlivé, že nemohla dělat tak skvělé kšefty, jako dělala tahle firma. Založil ji ministerský úředník, který skromně nechtěl být jmenován, takže ani nebyl jmenován, alespoň v Obchodním rejstříku jmenován nebyl. Jakože v Obchodním rejstříku byla firma založena, ale u toho ten ministerský úředník nebyl, ale byl u toho naštěstí jeho švagr, který měl jinak hospodu v Okrouhlu.

Tahle firma prodávala jistému Federálnímu ministerstvu to, co potřebovalo, a bylo to zrovna to ministerstvo, na kterém se tenhle úředník vyskytoval. Ani nebyl velký úředník, ale zato byl na svém místě. A nedělal to, jak by si někdo mohl myslet, jako svého koníčka. Dělal to proto, aby se na tom vydělávalo, ale tím, kdo na tom měl vydělávat, nemuselo být za každou cenu to Federální ministerstvo. Vlastně vůbec nemělo vydělávat, protože Federální ministerstvo tu bylo od toho, aby nakupovalo. A dařilo se to tak, že soukromé firmy jim prodávaly a Federální ministerstvo nakupovalo.

Své zaměstnance včetně Jendy Slavíčka ten úředník nijak nerozmazloval, ale na druhé straně požadoval pouze co nejvíce práce za co nejmíň peněz. Víc nic. Koneckonců to taky nakonec nebyli jeho zaměstnanci.

Jendovi trvalo, než mu to došlo, protože neměl ty zkušenosti s byznysem a než se dozvěděl, že majitel firmy ve skutečnosti vlastně není majitel firmy, ale ta firma mu jenom patří, zatímco majitelem je jeden hospodský z Okrouhla. Trvalo to, než mu došlo, proč se prodává stále stejnému Federálnímu ministerstvu, proč firma kupuje v zahraničí to nejdražší a prodává jen tomuhle Federálnímu ministerstvu. I když by to prodávala i jiným ministerstvům nebo jiným firmám, ale za takové peníze to nikdo jiný nechtěl koupit. Tudíž nezbývalo, než to prodávat jen tomuhle Federálnímu ministerstvu, za které nakupoval právě ten skromný úředník, který nechtěl být jmenován.

„Vidíte,“ dokazoval dalším úředníkům a šéfovi obchodního oddělení majitel, který teda nebyl majitel, ale ta firma s ručením omezeným mu jenom patřila, „vidíte to? Takové zboží? Celkem lacině – no lacině, řekněme, ale – v takové kvalitě! To nám nikdo jiný nedodá. Myslím teda tak špičkové věci. Od špičkové firmy. Takže to nakonec vyjde lacině.“ Jenže na Federálním ministerstvu stejně nevěděli, za kolik by to dodala nějaká jiná firma, protože žádné jiné firmy neznali. Ani se o žádné jiné nezajímali, protože každému ministerskému úředníkovi bylo srdečně jedno, za kolik by to dodal někdo jiný. A co se úředníka osobně netýká, to je mu jedno. Jedině důležité bylo do konce roku utratit všechny marky a dolary určené na dovoz a o to se staral právě ten úředník a všichni viděli, že na to nelituje času a námahy. Tak se staral, aby potřeby Federálního ministerstva byly kvalitně uspokojeny a bylo jich co nejvíc.

Občas na tom Federálním ministerstvu koukali, kolik že toho vlastně potřebují, protože do té doby vlastně nikdo netušil, kolik že toho vlastně potřebují. „A hrome,“ říkali, „to jsme netušili, kolik toho vlastně potřebujeme nakupovat!“ „No,“ odpovídal jim ne-majitel, „vidíte. Ani jste to nevěděli! A dokonce bychom mohli potřebovat ještě mnohem víc. Jenom, abysme to mohli zaplatit. Kdybysme to nemohli zaplatit, tak to potřebovat nemůžeme.“ Jiná omezení si nekladl. „Udělám pro to všechno,“ říkal, „objednám jakékoli množství čehokoli. To byste viděli, kolik bych toho dokázal objednat!“ Šlo jenom o to, jak říkal, aby to Federální ministerstvo dokázalo zaplatit.

Kromě toho se Jenda pobytem mezi obchodníky naučil, že opravdu dobrý obchodník se nesmí bát být po všech stránkách nevkusný. Nesmí se bát být nevkusně oblečený, nevkusně se chovat a být nevkusně nevzdělaný. Kdo chce dělat kšefty, nesmí se toho bát. Skutečně úspěšní obchodníci se nebojí být naprosto nevkusní, tudíž i Jenda si opatřil látkové sáčko světle modré barvy a černou také látkovou kravatu. Myslel, že to tak má být, aby zapadl.

Bylo jen otázkou, proč někteří obchodníci dělají větší kšefty než jiní. Přitom bylo zřejmé, že to nesouvisí s inteligencí nebo se vzděláním a se zkušenostmi, že to nesouvisí se vkusem, odhadem nebo citem. S ničím takovým to nesouviselo. Normální obchodník by o schopnost vcítit se do partnera, klienta nebo konkurenta například ani nestál. Inteligence nebyla sice na závadu, ale ani ta nebyla nezbytná. Odvaha jít do rizika některým nechyběla, zatímco jiným ano, ale někdy byli úspěšnější ti první a jindy ne. Někteří řídili své firmy tak, že porušovali všechna pravidla managementu, a to včetně těch, která ještě nebyla objevena, jiní sekýrovali, propouštěli a buzerovali, jejich zaměstnanci je nenáviděli jako mor, ale čtvrtletní, pololetní a roční obraty jejich firem rostly, ale jiným ne. Rozhodovala zkrátka jedna jediná věc, totiž schopnost dělat dobré kšefty. Když se pak federace rozpadla a Federální ministerstvo zrušili, byla už firma dávno pevně na nohou a úředník se stal skutečným majitelem a švagr, hospodský z Okrouhla, byl zase jen znovu hospodským z Okrouhla.

Protože v dětství nehlazený, a tedy úzkostlivý Jenda Slavíček tou dobou a dávno už taky pochopil, že nikdy nebude obchodníkem, protože nechtěl nic prodávat, ani kupovat, a když člověk nechce prodávat ani kupovat, tak nemůže být obchodníkem.

V té době už nejezdil do Heřmaniček u Votic, ale zdálo se mu, že Jaroslava-Jaruška třeba jen chce, aby Jenda nosil domů víc, než nosil, a to by mohlo leccos třeba vyřešit. Třeba šlo hlavně o tohle. A tak se ocitl v akciové společnosti, jejímž ředitelem byl bývalý předseda Socialistického svazu mládeže z ústavu. Nabízel plat na luxusně úročený účet v Investiční a poštovní bance, a byl Generálním ředitelem firmy o dvou kancelářích, zbrusu nových kancelářích, a svou ředitelnu měl za recepcí v hale a patřila k tomu i prosklená zasedačka v nově rekonstruovaném domě tam nahoře, na Královských Vinohradech.

Celá ta akciová společnost včetně recepční, sekretářky a Generálního ředitele měla osm lidí, a to i včetně Jendy Slavíčka. Hospodáři se tam říkalo produkční a patřil mezi těch osm.

Generální kancelář působila luxusně. Přitom luxus nedělal masivní psací stůl bez zásuvek nebo pokojový smrček, benjamín a ibišek a mahagonová skříň. „A tohle je Araucaria z Chile,“ ukazoval Generální návštěvám rostliny a stromy a prosklené výhledy na další zeleň. Ve skutečnosti luxusní dělalo kancelář to, co tam nebylo. Nebyl tam počítač s klávesnicí, žádný monitor a tiskárna, ani skříň se šanony a ve vedlejší podobné zase hrnky na kafe a skleničky, dál stolek s televizí a přehrávačem a na stěně kalendář obchodního partnera a reprodukce lovecké scény. Nic. Žádná kancelářská veteš. Na psacím stole ležela jen složka bílých papírů a značkové pero s blyštivým hrotem. Jinak jen zeleň v mahagonu.

Jenda měl udělat analýzu stavebního spoření a penzijního připojištění, a ta se měla zájemcům prodávat. Nejdřív o tom nevěděl nic. Tak se naučil o stavebním a penzijním připojištění. A když už to sepsal, tak zase nebyli žádní zájemci o analýzu penzijního a stavebního pojištění. Po čase začal být Jenda nervózní z toho, že je pro firmu ztrátovou položkou. Pak přišel na to, že vlastně všichni, všech osm, jsou pro firmu čistě ztrátovou položkou.

Ztrátovou položkou byl makléř, který investoval peníze klientů na burze, jenomže burza šla stále dolů, takže nemohl nic vydělat a nikdo mu to nevyčítal. „Jde to dolů,“ oznamoval každý den v deset, když začaly chodit zprávy z burzy. „Šlo to dolů,“ oznamoval. S tím nemohl nic dělat. Tak mu to Generální nemohl vyčítat a taky mu nic nevyčítal. Obchodní ředitel byl taky ztrátovou položkou, možná ještě větší, protože měl drahé služební auto. Produkční zase pick-up vyšší třídy, kterým vozil zásoby do kuchyňky. Oblíbené byly belgické pralinky a brazilská káva.

Proti Jendovi seděla přes přepážku holka tuctových špinavě blond vlasů, která byla nemluvně zabořená do práce, a když telefonovala, dívala se do okna. Sotva promluvila, takže se o ní dalo sotva co říct, a přesto si jí časem začalo jaksi zakulacovat břicho. Sháněla inzerci pro tři – dva menší a jeden malý časopis, ale ti pacholci, u kterých tu inzerci sháněla, ti pacholci většinou v tak malých časopisech nechtěli inzerovat. Tak byla pro firmu ztrátovou položkou.

V koutě bokem k ostatním před zvlášť velkou obrazovkou sedával obtloustlý finanční poradce a dole vedle psacího stolu ležela jeho aktovka se svačinou a pistolí. Tu měl na případného zloděje jeho auta. Přesně jen pro ten účel. Ten případný zloděj jeho auta by si to teda dost šeredně odskákal a jinak finanční poradce sice hleděl celý den do počítače, ale co byl Jenda ve firmě, nikdo se za finančním poradcem nepřišel finančně poradit. Ani jinak. Víc o něm Jenda nevěděl, ledaže než být zlodějem jeho auta, bylo by lepší být zlodějem nějakého jiného auta. Jakéhokoli, ale jiného. Anebo ještě lepší by bylo posedět s knížkou veršů v blízkých Havlíčkových sadech. Než být zlodějem jeho auta.

Fungování té akciovky byla jedna velká záhada, na níž bylo dál záhadné, jak nikomu nedělalo starosti, že i sám Generální ředitel je pro firmu ztrátovou položkou.

Před Vánocemi uspořádala firma večírek, jako když je nebe bez mráčku a výhledy takové, jako kdyby od nich z Vinohrad dokázali vidět skrz Petřín. Všichni vypadali, jako by mohli. To jen Jendovi Slavíčkovi dělalo starosti, že je pro firmu ztrátovou položkou. Naštěstí se ukázalo, že firmě to zdaleka takové starosti nedělá – obchodní ředitel jezdil tím milionovým japonským modelem a kromě toho už jen řídil všeho všudy tři lidi a všichni byli ztrátovou položkou, zatímco kuchyňka pro zaměstnance byla plná stoprocentních džusů a o to se staral produkční, jinak přirozeně ztrátová položka.

Té akciové společnosti patřilo v tom samém vinohradském činžáku ještě celé podkrovní patro. Trvalo měsíce, než se zauvažovalo, že by se mohlo třeba pronajímat. Přitom ten pronájem by uhradil celoroční provoz veslařského klubu.

„No jo,“ souhlasil nakonec Generální ředitel. „Tak to pronajmeme,“ rozhodl Generální ředitel. „Pronajmeme to,“ rozhodl ředitel. „Anebo – anebo třeba něco jinýho.“ A tak to patro na Vinohradech zůstalo prázdné. Tehdy ještě prázdné.

Záhada akciové společnosti se objasnila v době, kdy už se Jenda procházel kolem Patriarších rybníků v Moskvě, když ona mu řekla „udělej to,“ to když zahradnice Máša přesazovala ve skleníku v areálu ambasády macešky a fialky, aby byly na velvyslancův pracovní stůl, a nezvedala přitom oči od práce. Když zkrachovala Investiční a poštovní banka, ukázalo se, že tahle společnost o osmi lidech jí dlužila skoro tři miliardy korun. Celá ta parta i s poradcem s pistolí a produkčním přišla z investičního Fondu spravovaného tou bankou. Lidé z Fondu na ni převedli akcie za ty tři miliardy a pan Generální zase vyplácel ty lidi z Fondu. A tak byla pravá brazilská káva, japonský luxusní vůz a zlaté pero a nikdo si nedělal starosti se ztrátovými položkami. Tak se pod novým jménem přestěhovali o patro výš, a ty dluhy nechali tam dole.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Protistátní román.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.