Hana Marie Körnerová

STANICE ODLOŽENÝCH LÁSEK

Vydala Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno

www.mobaknihy.cz

www.facebook.com/moba.cz

© Hana Marie Körnerová, 2011, 2022

© Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno 2011, 2022

ISBN 978-80-243-5298-5 (epub)

ISBN 978-80-243-5299-2 (mobi)

Jakákoli podobnost

mezi postavami románu a skutečnými osobami

je čistě náhodná.

Prolog

KAMILA

Srpnové slunce pražilo do stanů s občerstvením, hudba z reproduktorů se snažila přehlušit halas velkého množství lidí shromážděného na louce mezi hospodou a kostelem.

Kamila se zastavila těsně za velkou cedulí s nápisem SRAZ RODÁKŮ – 300 LET OD ZALOŽENÍ OBCE. Když se otočila dozadu, ani manžel, ani syn tam už nebyli. Ztratili se v davu. Jen dcera s kočárkem a snacha s dítětem na ruce se držely těsně za ní.

„Ahoj Kamilo!“ Tělnatá paní v květovaných šatech jí nadšeně zalomcovala rukou. „To jsem ráda, že tě zase vidím. Jak dlouho jsme se neviděly? Dvacet let?“

„Tak nějak,“ řekla Kamila. „Jak se ti daří?“

„Výborně. To jsou tvoje dcery?“

„Dcera a snacha. A kde ty máš rodinu?“

„Ale někde tady budou. Nejspíš u výčepu. Zrovna se jdu po nich podívat. Tak se zatím měj, ještě se uvidíme.“

„Kdo to byl?“ zeptala se dcera, když paní zmizela v davu.

„Já nevím,“ pokrčila Kamila rameny.

„Mami, ty jsi případ. Hlavně že jste si pěkně popovídaly.“

„A co mám dělat? Dobrou polovičku lidí vůbec nepoznávám. A polovička jich určitě nepoznává mě. Pojďte, děvčata, sedneme si do stínu, ať děti nedostanou úpal. Snad bude pod tím stanem ještě nějaké místo.“

Propracovávaly se davem, kočárek tlačily před sebou jako štít. „Tamhle je táta,“ řekla dcera. „A brácha taky. Našli volný stůl.“

„Běžte napřed,“ řekla Kamila. „Já se tu ještě porozhlédnu. Hned přijdu za vámi.“

Proplétala se davem, zdravila se s lidmi. Úsměvy, stisky rukou. Desítky tváří. Známých i neznámých. Ale ona hledala jednu určitou.

Neviděly se spolu už dobrých deset let. Od chvíle, co se Laděna definitivně odstěhovala někam do jižních Čech. Neznala ani její adresu, ani telefon. Ale předpokládala, že při takové příležitosti se v rodné vísce přece jen objeví. Od rodičů věděla, že se tu Laděna ukázala někdy předloni, když vyřizovala pozůstalost. Otec jí tehdy na papírek napsal Kamilino telefonní číslo, ale je docela možné, že ho ztratila. Nezavolala.

Zepředu z improvizovaného pódia se ozvalo zachrastění mikrofonu. Starosta oficiálně zahajoval slavnostní setkání rodáků. Mikrofon byl zřejmě vadný, vzadu, kde stála Kamila, bylo slyšet jen každé páté slovo. Navíc se lidi kolem zase začali bavit, většinu z nich proslovy nikdy moc nezajímaly.

Kamila obešla poslední hlouček a zamířila k parkovišti. Z hospody vyšel výčepní s podnosem plným piv.

„Ahoj. Nehledáš Laděnu?“

Zastavila se. „Hledám. Jak to víš?“

„Protože ona tě hledá taky. Před chvílí jsem s ní mluvil.“

„A kde je?“

Mávl rukou k davu. „Někde tam. Ale myslím, že šla pěšinou kolem kostela. Chodí o holi, a tak se chtěla vyhnout tomu největšímu návalu.“

V Kamile zatrnulo. Laděna a o holi? To snad ne!

„Je s ní její nejstarší syn, přivezl ji autem. Říkala, že do autobusu by teď ani nevylezla. Má sádru na celý měsíc. Na nějakém výletě sletěla z kola.“

Kamile se ulevilo. Tak to ano. To Laděně odpovídalo. Výlety na kole a sádra na měsíc. Ne hůl doživotně.

Výčepní si nadlehčil tác. „Jdu, než mi to zteplá. Je strašný pařák. Na konec srpna je to až moc!“

Pařák to tedy je, říkala si, když odešel a ona zamířila k pěšině, aby dohonila Laděnu.

Z paměti se nečekaně vynořila vzpomínka na den před… V duchu počítala. Ano, před devětadvaceti roky. Vážně je to už tolik? Srpnový pařák… Jako tenkrát…

Kapitola 1

SVATBA (srpen 1972)

Od rána panovalo dusno. Vlastně už od včerejška. V rádiu hlásili, že se má ochladit, ale jako obyčejně se spletli. Přestože byl konec srpna, teploměr se vyšplhal skoro ke třicítce. Všechny cesty ve vsi byly vyschlé, jemný prach pokrýval trávníky, červené pelargonie v oknech i řádku naleštěných aut ve školní ulici.

Vzduchem se neslo monotónní bzučení hmyzu, občas přerušené vzdáleným ostrým zvukem neviditelné stíhačky, písknutím vlaku na druhém břehu Labe nebo kvokáním slepic zahnaných pod kůlnu. A dusno se stále stupňovalo.

Svatba se měla konat v jedenáct na Městském národním výboru v pět kilometrů vzdálených Heřmanicích. Teď bylo půl desáté, do odjezdu zbývala spousta času a svatebčané shromáždění na Horákově dvoře se potili. Pánové povolili kravaty a rozhalili neprodyšné dederonové košile. Nepohodlná tesilová saka odložili přes opěradla židlí a žízeň zaháněli lahvovým pivem chlazeným ve studni. Ženské v těsných krimplenových šatech si otíraly tváře a podpaží vyžehlenými kapesníčky, obličeje a dekolty ovívaly kabelkami a polohlasně nadávaly na horko.

Většina hostů si začala odnášet židle do stínu stodoly. Velká tabule uprostřed umeteného dvora, do něhož nemilosrdně pražilo dopolední slunce, během čtvrthodiny zela prázdnotou. Nad celým dvorem se vznášel stín nervozity. Možná z toho horka, možná to viselo ve vzduchu jen tak.

V pondělí bylo jednadvacátého srpna, čtvrté výročí ruské okupace, co se jí oficiálně říkalo bratrská pomoc, všichni to věděli, všichni na to mysleli, občas o tom někdo tiše v koutku rokoval. Spíš ti mladí, ti se šeptem pohoršovali nad tím, že tu pořád jsou (na věčné časy a nikdy jinak) a vzrušovali se představou, že to třeba už letos praskne, i když k té představě nebyl vůbec žádný důvod. Starší mluvili ještě tišeji a většinou končili větou: „Mlč, ať se do ničeho nezapleteš!“ Nebo: „Do ničeho se nepleť, ať nás ještě všechny nezavřou!“ Případně: „Zničíš si život, nám taky a stejně ničemu nepomůžeš!“

Ono vůbec slavit svatbu těsně po jednadvacátém srpnu taky nebylo nic moc, všude někdo natahoval uši, aby každé závadnější slovíčko donesl vrchnosti, jednadvacátého se zavřely hospody a samozřejmě bylo zakázáno jakékoli shromažďování. Pár dní před tím datem i pár dní po něm byly posíleny řady špiclů, v každé hospodě seděl alespoň jeden, chudák Bretschneider ze Švejka by nestačil valit oči. Na Václaváku v Praze možná byly nějaké demonstrace, ale to se člověk nedoví, v televizních novinách to dávat nebudou, takové věci nikdy nedávají. A tady, padesát kilometrů od Prahy, stejně nikdo nic neví. Jako v devětašedesátém, když se to na Václaváku řezalo, nikdo nic nevěděl ani v Kobylisích. Natožpak tady.

Ačkoli se řeči o jednadvacátém srpnu a okupaci nesly po celé republice, tady na umeteném dvorku to nebylo tématem dne. Otec nevěsty Josef Horák byl starý komunista, který vítal převrat v osmačtyřicátém, neboť ho z bezvýznamného člověka povýšil na významného (hlavně ve vlastních očích) a určitě by ho vynesl ještě výš, nebýt té drobnosti, že byl notorický alkoholik. Vychrtlý, vždycky oblečený do spravovaných modráků, za střízliva nemluvný. Jakmile se napil, stával se výřečným a bohužel také podrážděným. Rozčílit ho dokázala každá hloupost a pak lítaly nejen facky, ale občas i hrábě nebo rozporky. K jakékoli práci, která vyžadovala samostatnost nebo představivost, byl zcela nepoužitelný. Nikdy nepochopil, proč jeho, tak přesvědčeného o správnosti režimu i současné politiky, nevynesla doba výš než na kozlík. Z čeledína povýšil na kočího. Jediné plus na této existenci byl fakt, že jeho pět dcer díky původu mělo dobrý kádrový profil. Škoda jen, že ho nemohly prakticky využít, škola jim k srdci nijak zvlášť nepřirostla a po studiu neprahly. Ale rozhodně se tím netrápily, byly to dobře vychované dívky, které věděly, že jejich osudem je manželství a mateřství, že pracovat se musí za každého režimu a že studovaný člověk si stejně nevydělá ani desetinu toho, co šikovný zedník. Stačilo se podívat na pana řídícího naproti, toho si sice všichni vážili, ale za to si nic nekoupil. A jeho dvěma holkám nebyly samé jedničky na vysvědčení taky nic platné, protože studovat stejně nesměly. A to jen proto, že měl bráchu emigranta v Anglii. Vlastně mohl být rád, že ho nechali učit na dvoutřídce ve vsi, kde ještě před deseti lety končily prašné cesty v Labi, nejrychlejší dopravou byl přívoz a jediný autobus stavěl dva kilometry daleko v polích.

Řídících bydleli ve škole a byli to nejbližší sousedi, vlastně jediní sousedi v ulici, tak se slušelo je na svatbu pozvat. Pozvání bylo formální a stejně tak bylo přijato. Vztahy mezi oběma rodinami byly zdvořilé, ale v žádném případě srdečné. To platilo o rodičích, děti to tak nebraly a kamarádily spolu od malička, jejich svět nerozlišoval třídní ani politické rozdíly, dělil se na ty normální a pak na žalobníky a šprty. Starší řídících holka Kamila sice nebyla žalobník, ale dlouho ji považovali za šprta, to kvůli těm samým jedničkám, a taky proto, že se ve škole pořád hlásila. Moc četla a byla zbytečně chytrá, ale stejně jí to k ničemu nebylo, protože gympl študovat nesměla. Šla tedy na zdrávku a, jak pravil otec nevěsty, skončí tak, že bude utírat podělaný zadky a vynášet mísy. A k tomu je jí to vysoký „íkvé“ prd platný.

Kamila nepovažovala pozvání za formální, protože Laděna byla kamarádka. Oblékla si své nejlepší šaty, co nosila loni do tanečních, dlouhé vlasy doma stáhla do koňského ohonu, aby otec neměl řeči o účesu, co vypadá jako cezené nudle. Hned za vraty domu gumičku vyndala a dlouhou světlou hřívu jediným zatřepáním hlavy rozhodila po ramenou. V kuchyni u Horáků si obtáhla oči tlustou černou linkou a na řasy nanesla vrstvu krému na boty. Mrtvolně růžová rtěnka dokončila proměnu nenápadné řídících dcerky v Brigitu Bardotovou. Nebyla sama, v kuchyni se jich před zašlým zrcadlem tísnilo šest, šminky kolovaly a výsledný efekt byl u všech zhruba stejný: Brigita Bardotová přes kopírák.

Jedinou výjimkou byla nevěsta: černovlasá, kudrnatá, s výraznými lícními kostmi a ušlechtilou linií nosu. Vypadala jako Řekyně (po nebožce babičce) a ve světlovlasé Horákově rodině působila jako vetřelec.

Hodiny v kuchyni odbily desátou, nevěsta s družičkami a dvěma mladšími sestrami se stáhla do ložnice, kde panoval příjemný chládek.

Domek byl malý, vedle kuchyně měl jenom ložnici a před ní úzkou nudli, které se říkalo obývák. Tam spaly obě starší dcery, mladší měla dosud postel v ložnici rodičů, kde spávala s matkou, otec většinu nocí trávil na gauči v kuchyni. Hospoda zavírala pozdě, když dorazil domů, holky, jak jim říkal, už dávno ležely. Pak bývaly dveře mezi kuchyní a obývákem zamčené. Kdysi v mladších dobách se pokoušel o vstup, bylo jeho svatým právem spát vedle manželky ve vlastní posteli. Vydržel mlátit do dveří, dokud mu neotevřela, cirkus někdy trval až do ranních hodin a nevyspal se při něm nikdo. Ani sousedi. Občas, když byl ve zvlášť zuřivé náladě, utekly holky i manželka oknem a schovaly se na prázdném výměnku nebo ve stodole. Jednou, když měl extra vražednou náladu a ozbrojil se sekerkou, musela nejrozumnější Laděna doběhnout k sousedům. Pan řídící pak několik hodin seděl vedle otce Horáka na lavici, vyslechl plačtivě nesouvislou zpověď ztroskotance, vypil s ním dva panáky z lahve rumu schované za kamny a odešel, teprve když Horák, vyčerpán vyprávěním o svém životě, který mu zničili jiní, usnul. Vztahy mezi rodinami se po tomto incidentu nijak neoteplily, málokdo dokáže odpustit druhému, že ho přistihl při slabosti.

Kamila si na tu dávnou příhodu vzpomněla v nejméně vhodnou chvíli – když ve špajzu rovnala chlebíčky na tác. Vyslala ji nevěsta izolovaná v ložnici. Podle nějaké pověry ji nesměl až do odjezdu na radnici nikdo z hostů vidět ve svatebních šatech. Prý to přinášelo smůlu.

„Smůla nesmůla,“ řekla Laděna před chvílí, „já mám hlad. Jestli se okamžitě nenajím, udělá se mi špatně. A pak sebou na radnici buď seknu, nebo začnu zvracet. Načež mi táta nafackuje, protože bude každýmu jasný, že jsem v tom. Potřebovala bych aspoň dva tři chlebíčky. Nadělaly jsme jich tunu, když jich pár zmizí, máma si toho ani nevšimne.“

„Já tam zajdu,“ řekla Kamila, protože se jí už nechtělo poslouchat o fackování, pro které Laděnin táta nechodil daleko. Od chvíle, kdy prasklo, že je jeho prostřední dcera těhotná, jich dostala už nepočítaně. Pokud si Kamila pamatovala, vdávaly se dvě Laděniny starší sestry také těhotné. A taky se to neobešlo bez křiku a fackování, dokud nebyla ruka v rukávě. Pak bylo všechno v pořádku. Ale byl tu přece jenom jeden rozdíl. Starší sestry si braly místní mládence, které otec od dětství znal. Navíc slušně zabezpečené. Kdežto Laděna si po rozchodu se svou životní láskou Tomášem (zatrhli to jeho rodiče) trochu bezhlavě nabrnkla na tancovačce Miloše – kluka z jiného okresu, kterého tu nikdo neznal a nic o něm nevěděl. A samozřejmě s ním okamžitě otěhotněla. Facky a řev pominuly až v okamžiku, kdy Miloš přišel požádat o ruku. Otec Horák ho proklepl, neshledal na něm nic špatného (ani dobrého) a souhlasil. Co taky jiného mohl dělat s „nabouranou“ dcerou? Svatba se připravila v co nejkratší době (dokud to ještě není tak vidět!).

Kapitola 2

KAMILA

Naložila tucet chlebíčků na talíř a právě se chystala vyklouznout ze spíže, když ji zastavily rozčílené hlasy Laděniných rodičů nesoucí se z kuchyně.

„To jsi je fakt musel pozvat všechny? Ty nemáš rozum! Lojza už je teď jako motyka a ta jeho kouká jako bubák, nevím, na co jsi je sem tahal, ji stejně nikdo nezná a kdoví, jestli si ji vůbec vzal. Nic bych za to nedala, že spolu žijou na psí knížku! A vůbec: Lojza se tu neukázal od dědova pohřbu! A to už je dobrejch dvanáct let!“

„Sedum! A je to můj bratranec!“

„Bratranec z druhýho kolena a taky největší vožrala na okrese! Hned po tobě!“

„Drž hubu aspoň dneska!“

Kamila strnula nad tácem, od vlastních rodičů nikdy neslyšela takový výraz, vlastně si ani neuměla představit, že by rodiče a manželé spolu takhle mluvili. Teď se děsila, že by ji Horákovi mohli ve špajzu přistihnout, a v duchu se modlila, aby toho hádání už nechali. Ráda by zmizela, ale jediný východ vedl přes kuchyň, kde si to s neztenčenou silou rozdávali ti dva.

„A nevím, na co jsi zval tetu Mařenu!“

„Je to jediná sestra mý nebožky mámy!“

„Jo, s tvojí mámou se celej život hádaly, nenašly na sobě chlup dobrej a ty ji sem musíš táhnout ausgerechnet dneska. A s takovou tlupou!“

„Já zval jen ji, nemůžu za to, že s ní přijely taky holky!

„Holky, zeťáci, vnoučata, pravnoučata! A nejspíš taky pár cizejch lidí, co je nabrali cestou, aby nás potěšili!“

„Sakra, mlč už! Tak je vo pár lidí víc, no!“

„Vo šestnáct! Dyk si nemají ani kam sednout!“

,,Tak ať stojej! Já ti tvý příbuzný taky nevyčítám!“

„Ani bys nemoh! Vod nás je tu osmnáct lidí, vod vás šestačtyřicet!“

„No a co! Dej už pokoj, nebo se neudržím!“

„A ty už nechlastej, nebo budeš za chvíli pod vobraz jako Lojza!“

„Kušuj!“

„Dej mi tu flašku! Říkám, dej mi ji! Víš, co jsi Laďce slíbil! Že ji k oltáři povedeš střízlivej! Že jednou neuděláš vostudu! Před všema těma lidma, co jsi je sem nazval!“

„Tak ty s tím furt nedáš pokoj!“

„Dyť já moc dobře vím, proč celej ten tyjátr! To není kvůli ní! To ty ses chtěl předvíst, s jakou slávou vdáváš dceru! Chtěl jsi všem ukázat!“

„Jo a proč ne! Votírali si vo nás hubu, když ji nechal tamten…“ Z kuchyně dolehlo ke Kamile syrové zaklení. „Tak ať teď všichni viděj, že si holku bere slušnej kluk, kterej nevohrnuje nos nad tím, že její táta je vobyčejnej dělník! Tomáš měl holej zadek, ale jeho mámě nebyla moje dcera dost dobrá! Ta bude dělat hogo fogo až do smrti, jako kdyby jí ten největší statek v kraji furt patřil!“

„Prosím tě, už s tím přestaň!“ To jsem poslouchala celej minulej rok. Znám to nazpaměť! Ať je jakej chce, hlavně už aby tady byl!“

„Ještě nepřijel?“

„Ne!“

„Přijede. Je to slušnej kluk!“

„To doufám. Protože jestli ne, tak máme z vostudy kabát!“

„Nesejčkuj!“

„Měl přijet už včera a já hned říkala…“

„Hergot! Včera určitě zapíjel svobodu.“

„Jen aby ji nezapil moc! To pití mu jde stejně dobře jako tobě! Dej mi tu flašku! Nemusíš do sebe pořád lejt tu vodku! A v tom vedru! Seš celej propocenej! Sundej si aspoň to sako, na radnici budeš vypadat, jako když tě žvejkala kráva.“

„Nech mě na pokoji! Když se moje dcera vdává, budu slušně voblečenej a ne jako na pole. Ty bys mě nejradši…“

Někde vepředu práskly dveře a ozvaly se rozjařené hlasy: „Tak kde to vázne?“

„Vepředu došlo pivo!“

„Copak si to tady šuškáte?“

„A kdypak už uvidíme nevěstu? Kdepak ji schováváte?“ vykřikoval podroušený hlas, který, jak si Kamila pamatovala, patřil nejspíš bratranci Lojzovi.

„Došly mám stužky,“ vmísil se do hlaholu vysoký dívčí hlásek. „Na poslední dvě auta už nezbylo. Co máme dělat?“

„Řekni Kamile, ať pro nějaký skočí domů,“ napadlo matku nevěsty. „Má to nejblíž.“

„Která to je?“

Než stačila odpovědět, poskytl informaci otec Horák: „Ta blondýna s těma velkejma kozama.“

„Jo, tu si pamatuju,“ zamlaskal bratranec Lojza. „Ale už hodnou dobu jsem ji neviděl! Kdepak je?“

„Laděna ji pro něco poslala,“ řekl dívčí hlásek a v Kamile zatrnulo.

„Už přijel ženich?“ zeptal se kdosi a odvrátil pozornost jiným směrem.

„Ještě ne.“

„No to má nejvyšší čas. Nemělo by se mu zavolat?“

„Nemá telefon. A obřad začíná za hodinu, už je určitě dávno na cestě. Každou chvíli se tu musí objevit!“

Přes rychle pronesené ujištění se v hlase nevěstiny matky ozvala panika.

„Třeba někde píchli,“ napadlo někoho.

„Nebo nabourali,“ dodal další polohlasem.

„Nesejčkujte, určitě tu za chvíli bude. Beztoho včera zapíjeli tak dlouho, že dneska zaspal. Já když se ženil…“

Kamila využila vášnivé debaty prošpikované vzpomínkami na staré časy a vyklouzla ze spížky. Za zády rokujících vycouvala z kuchyně, talíř s chlebíčky přikryla utěrkou. Zaskočilo ji, že před chvílí prázdný obývák byl teď plný lidí. Zřejmě se tam přišli schovat před vedrem rozpalujícím dvůr. Zdálo se jí hloupé pašovat před nimi chlebíčky do ložnice, a tak opět vycouvala, rozhodnutá obejít dům a vlézt do ložnice oknem z ulice. Přesně tak do dělávali, když byli malí. Parapet byl jen půl metru nad zemí, stačilo si malinko vykasat sukni a překročit ho.

Horký vzduch na dvoře ji udeřil do plic.

„Chtělo by to aspoň plachtu,“ řekl někdo vedle ní. „Nebo se tady odpoledne upečeme, pod kůlnu se všichni nevejdou ani náhodou.“

Z domu vyšla nevěstina nejmladší sestra Milena. „Máš skočit domů pro nějaký stužky,“ řekla Kamile.

„Blázníš? Když mě táta uvidí takhle namalovanou a učesanou, budu muset zůstat doma. Skoč tam ty!“

„A co asi tak řeknu?“

„No co by! Že došly stužky. Naše babička určitě nějaký má. Jen běž a o mně se radši nezmiňuj. Ještě by mě mohli chtít vidět. Nemám rozmazaný oči?“

„Ne,“ řekla Milena a bez nadšení se vydala pro stužky.

U vrat zastavilo auto, bouchla dvoje dvířka. Oči všech svatebčanů se s nadějí upřely na branku. Konečně uvidí ženicha.

Ale brankou prošel jen jakýsi opozdilý příbuzný s manželkou a třemi dětmi. Kamila využila rozruchu, vyšla s chlebíčky na ulici a o chvíli později seděla v ložnici s ostatními družičkami. Po chlebíčkách se jen zaprášilo.

„Už by se pomalu mělo jet,“ nadhodila první družička. „Obřad je za necelou půlhodinu.“

„Běžte zkontrolovat auta,“ řekla nevěsta. „Aby do nich nepražilo slunce. Když tak se musí postavit na druhou stranu ulice. Nebo třeba do školní zahrady pod jasan, to je fuk. A dohlídněte, aby nechali otevřený okna. Jinak se tam upečeme. Já mám už teď šaty přilepený až – nechtějte vědět, kde.“

Místnost se vyprázdnila, zůstala jen Kamila. Chvíli váhala, ale pak přece jen vyslovila to, co celou dobu viselo ve vzduchu a čemu se ostatní družičky raději vyhýbaly:

„Co když nepřijede?“

„Musí,“ řekla Laděna, ale neznělo to pevně, jen mdle. „Jinak mě táta zabije.“

„Mohlo se mu něco stát,“ zkusila Kamila zadní dvířka, ale Laděna žádnou milosrdnou lež přijmout nehodlala.

„Nesmysl. Jestli nepřijede, tak se na mě prostě vykašlal. Do ženění se mu nechtělo, to víme všichni.“

„No ale – vždyť s ním čekáš dítě…“

„A to myslíš, že je důvod?“ Laděna se útrpně zadívala na kamarádku. „Já ti to nechtěla říct, ale on už jedno dítě má. V sedmnácti zbouchnul holku, takže teď platí alimenty na kluka. A nikdy ho ani neviděl.“

„Tenkrát byl ještě puberťák,“ zkusila to Kamila.

„Tenkrát? Není to zase tak dlouho. Nezměnil se.“

Laděna si sáhla do vlasů, sundala závoj a mrštila s ním přes celý pokoj. „Asi je to v háji.“

Kamila zvedla závoj a oprášila ho. „Ještě se neukvapuj.“

Laděna se podívala na hodiny. „Je to v háji,“ opakovala. „Už to nestihne.“

Kamila si strašně přála, aby to dopadlo dobře. „Třeba opravdu píchli, nebo tak něco, a přijedou rovnou na radnici.“

Zřejmě to nenapadlo jenom ji, protože v tu chvíli strčila do dveří hlavu nevěstina matka. „Tak jedeme a počkáme přímo na radnici. Kde máš závoj?“

„Tady je.“ Kamila jí podala nadýchaný tylový oblak a dívala se, jak jej paní Horáková upevňuje dceři na hlavu. Byla očividně nervózní, třásly se jí ruce a sponky padaly na zem.

„Ukažte, udělám to,“ nabídla se Kamila.

Nevěstina matka se spíš zhroutila, než usedla do křesla. „Je mi špatně,“ řekla mdle. „Jestli tam nedorazí…“

Kamila umístila poslední sponku a odstoupila.

Laděna s matkou si chvíli hleděly do očí.

„Já bych tam nejradši vůbec nejela,“ řekla Laděna.

„Musíš.“

„Mami, mně je to líto, nechtěla jsem… Tohle jsem fakt nechtěla…“

„Počkám venku.“ Kamila se pohnula ke dveřím, ale Horáková ji zarazila. „Počkej, jdeme všichni.“

„Co táta?“ zeptala se Laděna.

„Naštěstí odjel.“

„Kam?“

„Napřed na radnici, aby jim řekl, že se trochu zdržíme. Aby přehodili svatby. Jestli to teda půjde. Ale většinou tam lidi přijíždějí spíš napřed než pozdě.“

Očima střelila po odtikávajících hodinách. Všem třem bylo jasné, že jejich svatby se týká druhá možnost. Včas už dorazit v žádném případě nemohli.

„A z radnice pojede rovnou do Otic, aby nám v hotelu U Medvěda nezrušili hostinu.“

„Ježíši! To tam nemohl poslat někoho jinýho? Kdo mě povede?“

„Bratranec Lojza. Sám se nabídl.“

„To mi ještě chybělo!“

Ve dveřích se objevila nejmladší Laděnina sestra Milena. „Všichni už jsou v autech, čeká se jen na vás.“

Prošly prázdným domem a rozpáleným dvorem. Stoly s vyjedenými mísami a napůl odstrčené židle připomínaly hospodu po evakuaci. Do bílých ubrusů pražilo nemilosrdné slunce. Na řetězu se vzpínal rozzlobený voříšek. Byl zvyklý běhat po dvoře bez omezení, dnešní nesvobodu bral jako urážku.

„Já ho pustím,“ řekla Laděna. „Než se na tom řetězu uškrtí.“

„Ježíšikriste! Vona myslí na psa!“

Nevinná Laděnina věta uvolnila v matce Horákové stavidla dlouho potlačované paniky. „Na nás se řítí vostuda jako barák a vona se stará vo čokla!“

„Mami, nech toho!“

„Mlč, nebo ti jednu fláknu! Jestli ten pacholek nebude čekat na výboře, tak tátu klepne pepka a já se nechám zavřít do blázince! To ti říkám rovnou. Tak se modli, aby tam byl!“

Kapitola 3

LADĚNA

Při vystupování z auta se rychle rozhlédla a v duchu úpěnlivě žadonila: Ať je tady! Prosím, Bože! Ať je tu!

Nebyl tam. Ani on, ani nikdo z jeho rodiny. Jen davy zvědavců jako každý pátek lemovaly chodník a zlomyslně sledovaly nevěstu vystupující z auta. Rozneslo se to rychle, na trapasy a průšvihy platí zcela jiná pravidla než na dobré věci. O průšvihu se vždycky ví včas.

Kamila v duchu litovala Laděnu, oči davu lačně přisáté k její tváři byly dostatečně výmluvné. Tichá pošta fungovala spolehlivě.

Špalír od auta průjezdem radnice a nahoru po starobylých schodech k obřadní síni měl být okamžikem triumfu pro každou nevěstu. Pro Laděnu se změnil v uličku hanby. Prošla jí, jak nejrychleji dokázala. Se spuštěným závojem a skloněnou hlavou. Čelit pohledům už bylo nad její síly.

V předsálí, kde se shromažďovali svatebčané, bylo těsno. Hosté ze svatby, která měla následovat po té Laděnině, se promísili. Sekretářka předsedy MNV v tom začínala mít zmatek. Písklavým hlasem se snažila ukočírovat stádo. Marně. Nakonec se objevil jakýsi samozvaný organizátor. Pevným hlasem začal velet: „Svatba Horákových nalevo, svatba Komárkových napravo.“

Dav se rozdělil.

„Máme zpoždění,“ vykřikovala sekretářka. „Tak prosím pospěšte si. Komárkovi namísto Horákových. Seřaďte se.“

„Ale naše svatba měla začít až za deset minut,“ protestoval někdo z druhého tábora. „Ještě tu všichni ani nejsou.“

„No, hlavně že máme ženicha,“ vykřikl někdo jiný bujaře. Smích nesoucí se síní byl víc, než Laděna mohla snést. Vyrazila ven a běžela chodbou na záchod, většina družiček za ní.

Nakonec na záchodě zůstaly celou další čtvrthodinu, co trvala svatba Komárkových. Čas od času některé z děvčat vyrazilo omrknout předsálí – co kdyby přece… I když všem už bylo jasné, že čekají zbytečně. Nepřijede. Svatba je v háji. Ostuda bobtnala jako kouzelná kaše a košatila se cestou od úst k ústům. Z ostudy kabát, jak říkala Horáková.

„Co budeme dělat?“ zeptala se Laděna. „Já dolů nejdu. Ne před těma babama, co tam číhaj.“

„Třeba odejdou,“ napadlo někoho. „Ti Komárkovi byli poslední dopolední svatba. Další jsou až odpoledne za hodinu a půl. Oddávající má polední pauzu na oběd.“

„Ty neodejdou,“ řekla Laděna hořce. „Něco takovýho si ujít nedají. Hyeny větří pořádný sousto.“

„Co se vmísit mezi ty Komárkovy?“ napadlo Kamilu. „Je jich aspoň padesát. Ztratíme se. Při odchodu se už nikdo neřadí. A dole v průjezdu je vždycky zmatek.“

Laděna si strhla závoj z hlavy. „Fakt prima nápad. Já se ztratím tutově! Dvě nevěsty v průvodu nebudou ani trochu nápadný!“

„Co zadem?“ zeptala se nejmladší družička Majka. „Přes dvůr.“

„Bude zamčeno. A zadní branka do parku taky.“

„Jdu to omrknout,“ řekla Kamila. „Třeba nám tajemnice půjčí klíč. A někdo by mohl skočit dolů a říct řidiči, ať zajede s autem nevěsty za roh. Ostatní se klidně můžou vmísit mezi ty Komárkovy.“

Všem se očividně ulevilo, že můžou něco dělat. Potupné čekání skončilo.

Kamila vyšla na chodbu ve chvíli, kdy z obřadní síně vycházela svatba Komárkových. Šťastné úsměvy, nadšení, hlahol. Matka Horáková stojící v mlčenlivém hloučku příbuzných v rohu chodby se při pohledu na to veselí rozplakala. Ostatní ji začali utěšovat a tím na ni strhli pozornost vycházejících. Kamila si dobře všimla, s jakým zadostiučiněním na ni hledí matky, jejichž dcery ten krok už zdárně absolvovaly. Třeba s odřenýma ušima nebo na poslední chvíli, ale s ženichem! Jejich oči vysílaly vítězné poselství: Nám by se tohle stát nemohlo!

Neměla ale čas pozorovat reakce lidí, běžela shánět klíč od zadní branky. Nakonec to nebyl žádný problém. Tajemnice měla pochopení. Když obě vyšly na chodbu, bylo už všude prázdno. Horákovi se zřejmě vmísili mezi odcházející.

Kamila běžela na záchod pro nevěstu a tajemnice spěchala otevřít branku. Proklouzly zcela nepozorovaně.

„Určitě se to nějak rozumně vysvětlí,“ řekla tajemnice na rozloučenou Laděně, když za ní zamykala branku. „Uvidíte. Netrapte se už kvůli tomu!“

To se snadněji řeklo, než udělalo. Celou cestu panovalo v autě mrazivé ticho.

Teprve když se blížili ke vsi, ozvala se Laděna: „Musím za ním. Kdo pojede se mnou?“

Chtěly jet všechny, ale o to nevěsta nestála. Vybrala si nejstarší a nejrozumnější Dášu.

„Tebe by vaši stejně nepustili,“ řekla zklamaně se tvářící Kamile. „Kdo ví, kdy se vrátíme.“

Hodiny na kostele odbily pátou, z druhého konce vesnice se ozval charakteristický zvuk ostře zatáčejícího autobusu. Byla to „pětka“, co se s ní domů vraceli lidi z práce a poslední školáci z odpoledního vyučování.

Slunce se konečně přehouplo za rozpálenou střechu stodoly a vytoužený stín se pomalu sunul po dvoře ke stolům. Sedělo u nich jen pár lidí, protože většina hostů odjela hned po návratu z radnice. I se svatebními dary, které jim Laděnina nejstarší sestra Květa při loučení vracela. Byla to nejpotupnější a nejtrapnější scéna, jakou kdy zažila.

Na dvoře zůstala jen nejbližší rodina. Zábava ničím nepřipomínala svatbu, spíš pohřeb. Mluvilo se polohlasem, nikdo se nesmál. Pořád chyběla nevěsta, která se dosud nevrátila z cesty do ženichova domova. Chyběl i její otec.

Kamila pozorovala sousedův dvůr z okna obývacího pokoje a oddalovala okamžik, kdy se tam bude muset vrátit, aby vyřídila vzkaz. Vlastnili jediný telefon ve vsi a vyřizování nejrůznějších vzkazů bylo pro ni noční můrou už od dětství.

„Tak kdy už tam půjdeš?“ozval se zdola z kuchyně matčin netrpělivý hlas podtržený rázným zaklepáním francouzské hole na topení.

„Ať jde Věrka,“ zkusila Kamila hodit nenáviděnou povinnost na mladší sestru, ale neuspěla.

„Jen tam pěkně jdi ty. Byla jsi tam pečená vařená už od rána, klidně to zvládneš ještě chvíli. Věrku do toho nezatahuj!“

Kamila se neochotně vydala po schodech do přízemí. Na sobě už neměla předloňské slavnostní šaty z tanečních jako dopoledne, ale obyčejné české texasky, co jí matka koupila loni v Oděvech místo vytoužených a zřejmě navěky nedosažitelných riflí z Tuzexu.

„Vždyť nikdo nic nepozná,“ řekla matka, když jí ten skvost tuzemské výroby předávala. „Kalhoty jako kalhoty. Stejně jsou všechny ty rifle jen trochu lepší montérky.“

Kamila tenkrát útrpně obrátila oči v sloup. Matka jaktěživo nepochopí, že každý kromě ní ten rozdíl pozná. A už vůbec nepochopí, že v takovém hadru bude ve škole mezi holkami z města vypadat jako nějaká Andula ze Lhoty.

Nakoukla do kuchyně. „Napsala jsi mi to?“

Matka jen zavrtěla hlavou. „Tohle psát nemůžu. To musíš vyřídit osobně.“

„Co?“

„Volali z hotelu U Medvěda, kde měla mít Laděna svatební oběd. Pan Horák tam ztropil výtržnost a teď odmítá odejít.“

„Je na mol, že jo?“ zeptala se Kamila bez obalu.

„Jak se to vyjadřuješ?“

Kamila jen pokrčila rameny.

„Tak si ty komentáře nech a upaluj to vyřídit. Asi by bylo nejlepší, kdyby tam někdo od Horáků hned zavolal. Ten vrchní mluvil nějak divně…“

Kamila vyřídila vzkaz matce Horákové, ale ta nevypadala na to, že by byla schopna kamkoli telefonovat.

„Jdu já,“ zvedla se nejstarší Laděnina sestra Květa.

Kamila jí vytočila číslo hotelu U Medvěda ve dvanáct kilometrů vzdálených Oticích. Stála pak vedle ní a z Květiných otázek si dokázala složit, co se asi v restauraci odehrálo. Nevěstin otec čekal ještě celou hodinu po stanoveném termínu a vydatně se přitom posiloval vodkou. Když už bylo jasné, že se hostina konat nebude, odmítl opustit lokál se slovy: „Když jsem to už zaplatil, vylejvat to nebudu.“

Hostil číšníky i kuchaře, kteří se zřejmě nedali dvakrát pobízet. Hotelová jídelna byla rezervovaná až do čtyř odpoledne. Před čtvrtou se personál snažil nešťastného otce vystrnadit, ale ten se nedal. Dokonce se začal prát s číšníky. Snadno ho přemohli. Za normálních okolností by zavolali esenbáky, ale vzhledem k tomu, že je hostil, to nechali na rodině.

„Ale musíme si pro něj přijet okamžitě,“ řekla Květa, když zavěsila. „Už otevřeli a jeho strčili do nějakýho kumbálu na košťata, aby jim neobtěžoval hosty.“

Nerozhodně se podívala na Kamilu. „Musím někoho sehnat. Ale všichni řidiči už jsou taky namazaní. Myslíš, že tvůj táta by mohl…“

Z nutnosti odpovědět vysvobodilo Kamilu zaskřípění brzd před domem. Vyběhly s Květou ven.

Z auta, které právě zastavilo, vylézala bledá Laděna. Pro tuto chvíli byl otec Horák zamčený v kumbále zapomenut. Ženich byl důležitější.

„Tak co?“ vyhrkla Květa. „Co je s ním? Našli jste ho?“

„Ne.“ Laděna se opřela o auto. Zjevně potřebovala oporu. „Jeho máma nám řekla, že je už od neděle zavřenej! S partou kámošů se loučil se svobodou. Den před výročím okupace! Idiot! A když se vraceli domů, zastavila je hlídka vébé. Prej z toho byla hrozná rvačka. Dostali napadení veřejnýho činitele. Jsou ve vazbě…“

„Jéžišikriste!“ řekla Květa vyděšeně. „Tohle nám ještě chybělo. Kriminálník a… svobodná matka!“

Jako by se sama lekla těch zbrkle vypuštěných slov, pevně objala Laděnu kolem ramen. Rozplakaly se ve stejném okamžiku, ale Květa se brzy vzpamatovala. Na pláč ještě bude dost času.

„Potřebuju tvýho řidiče. Musíme pro tátu. Ty v žádným případě ne. Ty mu nějakou dobu nesmíš na oči, nebo tě zabije. Na pár dní zůstaneš u mě, dokud se trochu neuklidní. Na, tady máš kapesník. Utři si oči, jsi celá oteklá. A přestaň brečet, škodí to dítěti.“

Kamila se za nimi dívala a v hlavě jí zněla ta strašná Květina slova: kriminálník a svobodná matka. Až se tohle dozví zlé sudičky – místní drbny od šedesáti výš – čeká Laděnu peklo na zemi.

Kapitola 4

KAMILA

Stála až úplně vzadu a ani se nenamáhala předstírat, že vnímá úvodní řeč učitelky praktického výcviku Moučkové o významu socialistického zdravotnictví.

Učitelka patřila k onomu typu žen, které nejsou hezké ani v mládí. Hranatá, s krátkýma nohama, rozložitým zadkem a koňskou tváří, v níž dominoval špatně oholený knírek. Celek korunovala fialová helma vlasů s trvalou ondulací připomínající sadu drátěnek na nádobí. Podobný typ má šanci vypadat lépe (někdy i důstojně) až ve stáří. Pokud ovšem důstojnost neobětuje snaze vyhlížet za každou cenu mladě.

Což je přesně tenhle případ, říkala si Kamila. Jak si může naplácat na hlavu tak děsnou barvu? Vypadá, jako by používala místo přelivu genciánovou violeť, co se s ní rodičkám mažou bradavky a novorozencům vytírají pusinky na ochranu proti infekci. A proč si ten knír nevytrhá nebo neoholí? Stejně jako ty chlupatý podstavce, co má místo nohou. To je teda rána bez nože, jak by řekla naše babička.

Její myšlenky byly zřejmě nakažlivé, protože v tom okamžiku se za jejími zády ozval udýchaný hlas: „Letos vypadá ještě hůř než loni. Pokud to je ovšem vůbec možný. Ty vlasy si tutově barví genciánou, za ušima jí už přecházejí do zelena. Jdu hodně pozdě? Zmeškala jsem něco?“

Hlas patřil Olině, která stejně jako Kamila učitelku praktického výcviku nesnášela. Byla krásná, zelenooká, rudovlasá a vždycky nosila mejkap doplněný tyrkysově modrými stíny, které jí ladily s očima.

„Nic. Pořád ještě máme kázání na téma socialistické zdravotnictví.“

Olina obrátila oči v sloup, pak zalovila v tašce a vytáhla vzorně naškrobený trojúhelník plátna. „Nemáš sponku navíc? Potřebuju si připnout čepec.“

„Jednu. O druhou si řekni Líbě.“

Stály na samém konci hloučku žákyněk v neforemných šatech z růžové „slotery“, ve kterých všechny vypadaly jako těhotné. Olina vyžebrala od Líby druhou sponku a po paměti si připevnila čepec vysoko na temeno hlavy. Dmul se jako plachta na korábu a spolu s vyčesanými a natupírovanými vlasy působil dekorativně. Tak ho nosily už „hotové“ sestry. Od žákyněk se očekávalo, že budou mít onen archaický artefakt předpisově připlácnutý těsně k hlavě. Praktický účel to nemělo řádný, krom absolutního zohyzdění.

„Dobrý?“ zeptala se Olina.

„Dobrý. Ale zapomněla sis sundat řetízek a náušnice. Ať zase kvůli tomu není cirkus.“

Obě si naráz vzpomněly, jak hned v první hodině, kdy ji vyfasovaly, trvala učitelka Moučková na tom, že si Líba musí vyndat z uší malinké náušnice, co nosila už od narození. Protože měly pojistku a nešly rozepnout, odvlekla ji za údržbářem, který náušnice přeštípl. Bohužel přitom vzal i kus ucha, takže Líbě celou hodinu kapala krev na bílý límec. „Aspoň si to budete pamatovat,“ řekla jí Moučková!

Měla pravdu, tohle se zapomenout nedalo. Stejně nikdo nechápal, proč tolik vadí malinké zlaté náušnice nebo řetízek schovaný pod šaty. Všechny „hotové“ sestry je běžně nosily.

Kamila se při pohledu na Olinin vzorný čepec pokusila narovnat zplihlý kousek plátna na své hlavě. Marně. Zase ho málo naškrobila a výsledkem bylo, že se kácel dozadu a do strany jako opilý. Do Olinina dokonalého výtvoru měl opravdu daleko, ale pořád vypadal líp než to, co měly na hlavě holky stojící v první řadě před učitelkou: placku předpisově naraženou k uším. Vyhlížely jako kříženec kuchaře a jeptišky. Ani s velkou dávkou fantazie nepřipomínaly zdravotnický personál.

Když v prváku nastupovaly, vyfasovaly plátěné bleděmodré uniformy s bílými odepínacími límečky a zástěrami jako skutečné sestřičky. Jen místo odznaku měly malou stužku. Ale pak zřejmě někoho napadlo, že se žákyně musí odlišovat i barevně, aby nedošlo k mýlce. Pohodlné plátěné šaty nahradila ohavná neprodyšná umělina tvaru pytle, korunovaná volnou bílou šatovou zástěrou ze stejného materiálu.

„Tohle musela vymyslet nějaká tlustá baba, co si potřebovala schovat faldy,“ řekla Olina, když na konci loňského roku tu nádheru vyfasovaly.

Šaty byly navíc extrémně dlouhé, menším holkám sahaly skoro ke kotníkům. Nařízení znělo: dívky drobnější postavy smějí šaty zkrátit. Předepsaná míra je těsně pod kolena.

Osoba, co nařízení vydala, ty šaty nikdy nemohla mít na sobě. Silně elektrizovaly, lepily se k punčochám a při délce pod kolena znemožňovaly chůzi.

Příkaz respektovala jen mizivá část třídy. Patřilo do ní pár za všech okolností snaživých žákyněk doplněných tlustými holkami, které se mylně domnívaly, že dlouhý a neforemný pytel zakryje nedostatky postavy. Ostatní vyzbrojené nůžkami opatrně odstřihovaly a odstřihovaly, až se dostaly někam těsně nad kolena. A poslední část třídy – houfec rebelek (s příčinou i bez ní), k němuž náležela i Kamila s Olinou, si z nějakých nařízení vrásky nedělal. Přestože nepatřily mezi dívky drobnější postavy, z uniformy odstřihly víc jak půl metru a vyrobily si klasické mini. Jejich šaty končily dvacet čísel nad koleny a odhalovaly dlouhé štíhlé nohy obuté do nepředpisových sandálků. Neforemné, režně šedavé kotníčkové plátěnky nechaly hned po vyfasování u popelnic na konečné autobusu.

Kamiliny sandály pocházely z dětské obuvi, byly to obyčejné páskové boty bez podpatku, kdežto Olina, která si potrpěla na módu, měla na nohou poslední hit na vysoké korkové podešvi.

Zabrány do rozhovoru si nevšimly, že učitelčina přednáška skončila. Vyrušil je až její ironický hlas:

„Zřejmě tam vzadu máte něco zajímavějšího. Tak nám to pojďte říct sem dopředu.“

„A bude průšvih,“ řekla Kamila věštecky, ale to už se před nimi vytvořila ulička, kterou jen pomalu a neochotně prošly až k učitelce. Ta je sledovala znechuceným pohledem, jemuž se snažila dodat výraz spravedlivého rozhořčení.

Tak nějak se musel dívat ve středověku kat na osoby přiváděné k pranýři, šeptla Kamila Olině.

„A tady máme dva odstrašující příklady, jak v žádném případě nemá vypadat žákyně zdravotní školy,“ pronesla učitelka štiplavě.

Holky v první řadě se povinně zasmály.

Učitelka zdviženým ukazovákem šťouchla Olinu do paže tak silně, že ta se na vysokých podešvích zapotácela a ztratila rovnováhu.

„Co to máte na noze?“

„No… Boty.“

„Okamžitě se běžte přezout, než se na tom zabijete!“

„Já tu nic jinýho nemám.“

„Řekla jsem, běžte se přezout! A cestou si umyjte ten zmalovaný obličej. Vypadáte jako plakát. A to vrabčí hnízdo na hlavě si koukejte rozčesat!

„Stát!“ zavelela v okamžiku, kdy se Olina chystala k odchodu. „Ukažte mi ruce!“

Nečekala na Olininu reakci, popadla ji za ruku a zvedla blíž k očím. „Okamžitě si ostříháte ty drápy.“

„Nepřesahujou konečky prstů,“ bránila se Olina. „Přesně podle předpisu.“

„Řekla jsem ostříhat! Hned!“

Kamila se snažila vytratit hned za Olinou, ale nebyla dost rychlá.

„Schüllerová, stůjte! Co to máte na sobě?“

„No uniformu,“ řekla Kamila neochotně.

„Tohle?! Vždyť vám z toho kouká zadek!“

„To teda nekouká!“

„Předkloňte se!“

Kamila naznačila nepatrný úklon.

„Níž!“

„Níž to nejde!“

„Jste snad invalida? Co budete dělat, když vám něco upadne?“

„Seberu to,“ řekla Kamila.

Pružně si dřepla a sebrala pomyslný předmět ze země. „Takhle.“

Holky za jejími zády se uchechtávaly.

Učitelka zrudla. „Ze mě si blázny dělat nebudete! Zničila jste majetek zapůjčený státem. Bude vám to předepsáno k úhradě. Já osobně na to dohlídnu. Tady není žádný holubník. Nebo loviště! Vy si myslíte, že je na vás někdo zvědavej, jak se tady nakrucujete zmalovaný a s holým zadkem? Mažte si umejt ty načerněný řasy! Hned!“

Holky už se nesmály.

„Stůjte!“ zarazila učitelka Kamilu. „Co to máte s vlasama?“

„Já?“ Kamila teď skutečně nechápala.

„Vy jste obarvená!“

Jo a nejsem jediná, pomyslela si Kamila při pohledu na učitelčinu zuřivě fialovou hlavu. To sis toho všimla brzo, říkala si v duchu. Hlavu si odbarvila společně s deseti dalšími holkami na internátním pokoji už v prváku. Kysličníkem a čpavkem. Hrozně to smrdělo a taky pálilo, první pokus skončil u liščí zrzi, ale po dalších dvou se kýžený blond efekt nakonec dostavil. Doma dostala nařezáno, hned jak strčila už ne světle nijakou, ale čistě plavou hlavu do dveří. Otec neměl pro módní výstřelky žádné pochopení. Po velkém rodinném hromobití ji matka odvedla ke kadeřnici, ale ta naštěstí řekla, že každý pokus o přebarvení na původní odstín by nejspíš skončil vypadáním vlasů. „Přijďte nejdřív tak za půl roku.“

Tím to skončilo. Otec si mezitím na blond hřívu zvykl, protože dál to už neřešil. A teď, po třech letech, to začala řešit tahle… čúza.

„Barvit si vlasy je proti školním předpisům!“ hřímala učitelka.

Je mi osmnáct, říkala si Kamila v duchu. Jsem plnoletá a tady dostávám sodu jako malej parchant. Proč ji netrefí šlak, kozu? Už je celá rudá jako rak. Jestli bude ještě chvíli takhle vyvádět, vyvrátí si sanici. Navíc jsem v tom nevinně, hlavu jsem si naposled barvila těsně před vysvědčením…

Učitelka jako by jí četla myšlenky, si ji najednou přitáhla blíž, strhla jí vratký čepec z hlavy a zblízka se jí zadívala na pěšinku.

„Jste obarvená!“ pronesla vítězoslavně.

„Vyšisovalo mě slunce,“ řekla Kamila popravdě.

„Jste drzá a prolhaná. Počítejte s tím, že z toho vyvodím důsledky. Zrovna vy byste si neměla moc vyskakovat. S vaším posudkem! Navíc – výsledky máte strašné, jste samá pětka a já bych vás nejraději nechala z praktického výcviku propadnout!“

Kamila doslova cítila, jak napětí v hloučku žákyň za jejími zády roste. Polovina z nich si samozřejmě už dávno barvila vlasy, malovaly se a nosily minisukně i přiléhavá trička nebo džínsy. To všechno sice školní řád zakazoval, ale jim už dávno nebylo patnáct, ale osmnáct pryč. Scéna, která původně sloužila k pobavení, se zvrtla v něco úplně jiného.

„Z vás jaktěživo nic nebude,“ pokračovala učitelka nenávistně. „Moc bych se divila, kdybyste vůbec odmaturovala. Vždyť nic neumíte!“

Kamila spolkla odpověď, že tady se ani nic naučit nemůže, protože se k žádné skutečné sesterské práci nedostane. Výkony jako injekce, převazy, výměna infuze, podávání léků a měření teplot byly jen pro vyvolené. Páriové (mezi které s Olinou patřily) jen lítali s hadrem a kyblíkem, myli skleněné kojenecké boxy a postýlky, třídili špinavé prádlo a desinfikovali nočníky. Když měli štěstí, dostali na větších dětech za úkol napářky. Ty spočívaly v tom, že se houf dětí odvedl do koupelny, každé dostalo kyblík s horkou vodou, do které si namočilo ruce až po lokty a setrvalo tak deset minut. Skutečně akční záležitost, kde se člověk mohl hodně naučit!

„Běžte se umýt,“ ukončila učitelka scénu. ,,Přijdu si vás zkontrolovat.“

Bože, nesnáším ji, říkala si Kamila v duchu, když se loudala chodbou. Proč jsme ji musely zdědit zrovna my!

Předtím měly drobnou hezkou učitelku, které za zády říkaly familiárně Liduška. Byla mladá, čerstvě vdaná, dalo se za ní přijít s čímkoli. Jenže otěhotněla, odešla na mateřskou a místo ní vyfasovaly Chlupatou nohu. A začala válka. Možná i proto, že učitelka byla mnohem starší než Liduška a v představách osmnáctiletých žákyněk začíná stáří už před třicítkou.

Stařenka, která se za každou cenu snaží vypadat mladě a půvabně, jako její svěřenkyně. A nemá na to. Byly si jisté, že na to neměla ani před těmi patnácti léty, které je dělily, a tajně si z ní dělaly legraci. Dobře to vycítila. Místo aby se pokusila s osmnáctkami nějakou fintou vyjít, pronásledovala je a trestala za každou hloupost. Učila už šest let a pořád ještě nepochopila, že oblíbenost si nemůže vynutit. Ani to, že každá akce vyvolá reakci. Byla sama a jich bylo pětadvacet. Polovina ji tolerovala, polovina nesnášela a cíleně se jí snažila udělat ze života peklo. A ona jim to oplácela stejnou mincí. Zvlášť těm, co si pouštěly pusu na špacír jako Kamila. Ta si zavařila hned první hodinu, kdy se jim učitelka představila slovy: „Jsem vaše nová profesorka Anna Moučková a budu vás mít na odborný výcvik.“

Kamila tehdy šťouchla do vedle sedící Jany a polohlasem řekla: „Já myslela, že k dosažení titulu profesora je třeba něco víc než být školní sestrou.“

Slyšelo to nejen dalších deset holek, ale i učitelka. Bohužel.

Olinu našla Kamila v koupelně. Natupírované vlasy měla stažené do ohonu a teď pečlivě štětičkou odstraňovala tyrkysové stíny. Dokonalý mejkap byl nedotčený, načerněné řasy zrovna tak.

„Došlo mi, že tě vyhmátla taky,“ řekla Olina, aniž přerušila činnost. „Co to bylo tentokrát?“

„Oči, holý zadek a že nic neumím.“

Olina se uchechtla.

„Že tě to pořád ještě vytáčí. My se jí stejně nezavděčíme, ani kdybysme se teď postavily na hlavu a odpichovaly se ušima.“

Kamila usedla na roh vany. „Stejně tě nehodnotí podle toho, co umíš, ale podle toho, jak vypadáš nebo jaký máš původ. A mě už nebaví poslouchat, že ze mě jaktěživo nic nebude, že jsem pohroma pro socialistický zdravotnictví a podobný kecy! Zvlášť když jsem poslední měsíc poslouchala něco úplně jinýho.“

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Stanice odložených lásek.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.