KAPITOLA 1
Alenka přichází

Alenka otevřela oči, ale jediné, co uviděla, byla tma. Copak je to normální ve dne nevidět? Tedy alespoň doufala, že je den, protože když zavírala víčka naposled, byla noc. Noc a mnohem menší tma než dnes. Jen černo a nikde ani světlíčka… I když! – Možná přece jen! Vždyť támhle něco svítí! Nebylo to slunce, ba ani měsíc. Nebyla to lampa, žárovka, baterka. Žádná světluška či elektrický úhoř. Dokonce ani medúza rodu Aequorea, o které se Alenka ve škole naučila, že světélkuje, to nebyla. Co když tam ale čekala medúza zcela jiná? Alenka dobře znala antickou báji o Medúze, jedné z Gorgon proměněné v obludu s blýskavýma očima, obrovskými zuby, mosaznými drápy a hady místo vlasů. Děvče couvlo.

„Mám na sebe být opatrná, říká maminka. Ale kde je maminka teď? Teď – když na mě z jedné strany číhá Medúza a z té druhé černočerná tma, kdepak je? Jistě zas v obýváku luští to své sukoku a zapíjí je mátovým čajem.“

Alenka neměla ráda sudoku. Z té spousty čísel jí vždycky rozbolela hlava.

„Jsou všechna nudná a nezajímavá. To si raději zahraju panáka! Nebo hru s obručí! Když už je hodně velká nouze, tak i šachy. Ale šachy jsou taky otrava. Hrají je jen děsně staří chytří lidi, co se těší z toho, že mě nechají vyhrát a myslí si, že to nepoznám. Mají šedé vlasy, někdy i bílé a hlavně hůl! Šachy hraje děda a strejda František a pan Vaněk. Vlastně někdy i máma – ta ale nikdy nevyhrává. Chudinka, jednou mi bylo tak líto, jak pokaždé prohrává, že jsem chtěla nechat vyhrát já jí. Ale máma si semnou šachy zahrát nechtěla. Moc je nehraje, je spíš sudoková.“

Jak tak dlouho Alenka o mamince přemýšlela, došlo jí, že se jí po ní začalo vlastně stýskat.

„Měla bych jít hned za ní. Tady už být nechci!“ rozhodlo se děvčátko. Alenka se podívala napravo, kde byla úplná tma, a nalevo, odkud svítilo úplné světlo. Holčička tak úplně nevěděla, kudy jít.

„Maminka bude jistě v obýváku. Možná v kuchyni. Ale těžko říct, kudy tam? Půjdu vlevo! Za světlem. V obýváku totiž máme vždycky světlo. Tedy aspoň ve chvíli, kdy je tam rozsvíceno. Půjdu proto tudy!“

Alenka vykročila rázně. Čím déle však za světlem šla, tím vzdálenější se jí zdálo. Jen na vteřinu z něj spustila zrak, a co se nestalo? To drzé světlo, za nímž se Alenka celou tu dobu plahočila, se jednoduše přemístilo. Udělalo piruetku, vývrtku, trojité salto a rázem bylo vlevo místo vpravo.

„Stůj!“ vykřikla Alenka na světlo tak mocně, až se toho svého křiku sama zalekla. Světlo se zastavilo. Teprve teď si ho mohla Alenka jaksepatří prohlédnout. Světlo vypadalo trochu jako fretka, trochu jako čínský dráček. Vlastně to světlo nebylo ani tak světlem, jako živým tvorem. Nebo naopak? Vždyť světluška je tvor a taky trochu světlo, ne? Ale tenhle tvor ani tak moc světluška nebyl. Vlastně nebyl světluška vůbec. Jen podobně svítil. Celý zářil jako Alenčina stolní lampička. A vůbec nejkrásnější ze všeho byla ta křídla! – Měnila barvu a svítila trochu jako kino. Alenka se v nich viděla – letěla skrz louku bez rostlin, skrz zemi bez půdy – jako by se procházela po vodě… a nakonec skončila na jednom velkém hracím poli. To všechno v těch křídlech Alenka viděla. Bylo pravdou, že koukat na sebe samotnou bylo zajímavé a tak trochu zvláštní. Avšak nikoli tak zvláštní jako ten Fretkotvor, který před dívkou stál.

Dlouhou chvíli čekal, co se bude dít. A když se notnou chvíli nic nedělo, začal sám…

„To jsi ty? Myslela jsem, že tady už dlouho nikdo nebydlí.“

Alenka nevěděla, co odpovědět, ale mlčet jí v tu chvíli přišlo daleko horší.

„Jsem Alenka. A ztratila jsem se.“

„Ztratila? A proč se ztrácíš?“

Alenka přemýšlela.

„Proč? Tak to opravdu nevím.“ lámalo si děvče hlavu nad rébusem.

„Opravdu nevíš?“ opakoval tvor. „Když to nevíš, tak proč se ztrácíš? Je to nějaká hra?“

„Kdepak!“ bránila se Alenka. „Já se ještě nikdy neztratila.“ hrdě se pochlubila. „Ani žádnou svoji věc jsem nikdy neztratila. Ale našla jsem jich spoustu. Klíčenku, korále, a tenhle klíč!“ ukázala tvorovi na ozdobný klíč ověšený kolem krku. „Jednoho dne na mě prostě spadl. Asi ze stromu. Škoda, že nevím, k jakému zámku patří.“

„Znám jeden zámek bez klíče. Je to kousek odsud. Jestli chceš, půjčím ti křídla a můžeš svůj klíč vyzkoušet.“

„Kdepak já a křídla!“

„Nezajímá tě, co je za těmi dveřmi?“

Alenka se zapřemýšlela. „Nemohu, musím domů. Už teď mám zpoždění. Jen nevím kudy…“

„A vede tvá cesta domů přes nějaké dveře?“ tázalo se stvoření.

„To ano!“ souhlasila Alenka. „Jen v našem domě jsou nejmíň troje. A to ještě nepočítám ty vchodové.“

„No vidíš to! Pokud musíš projít dveřmi, aby ses dostala domů, tak tohle jsou jediné dveře v okolí, o kterých vím.“ radilo stvoření.

„Máš pravdu! Musím to zkusit!“

Tvor se na Alenku usmál a počal si sundávat svá křídla.

„Ale to už pak nebudeš moci létat!“ protestovala Alenka.

„Dál už bych stejně nedoletěla. Jsem na místě. Jakmile si křídla nasadíš, rozsvítíš v nich cíl své cesty. Ony sami dobře vědí, kam letět. Když jsem si křídla nasadila já, viděla jsem v nich tebe. Ty jsi byla můj cíl. Dál už letět nemohu.“

Alenka si tedy nasadila křídla a chtěla se zeptat na tu nejdůležitější otázku – jak se vlastně létá? Než však stačila cokoli říct, tvor zmizel. Zase byla na všechno sama. Člověk by si řekl, že si na tento stav už zvykla, ale ne. Být sama je někdy těžší, než být s tím největším nepřítelem. Jak má sama přijít na to, jak se létá? Vždyť holčičky nelétají – to je obecně známá věc.

„Ale když nezbývá jiná možnost, co naplat – musím se naučit létat. Hlavu vzhůru, křídla připravit! To zvládneš, Alenko!“ uklidňovalo děvče samo sebe. Rozběhla se, mávala křídly, co to jen šlo a opravdu – po pár krocích se vznesla! Za kratinkou chvilinku, za setinku, za okamžik se křídla rozsvítila. Co Alence ukázala? Ať se snažila sebevíc, nic než černobílo neviděla. A není divu. Co to v té dálce nevidí? Za loukou bez rostlin, za zemí bez půdy, za vodou, po které se dalo chodit, stála šachovnice! Obrovská šachovnice!

KAPITOLA 10
Táborák U tří kohoutů

Chvíli rovně. U sedmé pomněnky doleva, u třetí domněnky vpravo. Pak krok doleva, doprava, vpřed i vzad a otočit se o 360 stupňů – to poradila smutná Klaudie Alence s Kloboučníkem. Proč se táborák U tří kohoutů jmenoval U tří kohoutů? – odpověď nebyla tak složitá. Vlastně místy i dost jednoduchá – protože u toho táboráku sedávali tři kohouti. První se jmenoval DOB, druhý RÝ a třetí DEN.

Aby se k těm třem kohoutům mohli připojit i Alenka s Kloboučníkem, museli jít chvíli rovně, u sedmé pomněnky doleva, u třetí domněnky vpravo, pak doleva, doprava, vpřed i vzad a otočit se o 360 stupňů. Byli tam. Oni i ti kohouti. Alenka si je všechny tři pozorně prohlížela. Žádná sláva. Vypadali dočista jako obyčejní kohouti, které mívala čas od času babička na dvorku. Alenka si vzpomněla, že jednou u babičky dokonce i pečeného kohouta jedla. A jak byl dobrý! K tomu se ale, vzhledem k situaci, přiznávat nechtěla.

„Dobrý den vynšujeme!“ pozdravil Kloboučník za oba. Alenka se proto jen mile pousmála a uklonila. Všimla si, že přeci jen nejsou ti kohouti stejní. Jeden měl o trochu, vlastně o dost, menší hřebínek.

„Kykýýý!“ zakokrhal první kohout na pozdrav.

„Rykýýý!“ zakokrhal druhý kohout na pozdrav.

„Kikýrá!“ zakokrhal třetí kohout na pozdrav. „Čeho si žádáte?“

„Nejlépe času na čaj, případně lázní na uši, v nejhorším případě radu, jak dojdeme na horu Zvěrokruhu. A v tom nejlepším všechno dohromady.“ počítal Kloboučník.

„Hmmm.“ zamyslel se Dob. „Zajímavé požadavky máte, jen co je pravda…“ uznal a pokynul křídlem, aby si přisedli k jejich táborovému ohni. Alenka nemohla dostat z hlavy myšlenku na pečeného kohouta. Není čemu se divit – tři kohouti u ohně – co jiného než pečínka by z toho mohlo vzejít?

„Čas na čaj opravdu nemáme.“ potvrdil RÝ! „Ale o hoře Zvěrokruhu víme.“ Alenka s Kloboučníkem na sebe koukli pohledem „aspoň něco“. Přisedli si k ohni za kokrháky a čekali, až spustí zobáky. Namísto odpovědi začali ptáci zpívat:

Ky – ký– kyký – ry– ky – ky!

Přišla chvíle polemiky.

Kdo chce býti ptačím králem,

hospodařit musí s málem,

mít víc jak jednu ctitelku

a udělat z ní manželku.

Ky – ký– kyký – ry– ky – ky!

Přišla chvíle polemiky.

„Proč nezpíváte?“ nechápal Den.

„Jistě to tak krásně neumí.“ opáčil Rý.

„Spěcháme k hoře Zvěrokruhu, pamatujete? Nemáme čas na zpívání.“ připomněla se Alenka. „A taky už chci domů!“ při těch slovech jí div nevyhrkly slzy z očí.

„Dneska už nemá nikdo na nic čas.“ stěžoval si Dob. „…na zpívání, přátele ani táborák. Každý už žije jen pro sebe a pro svůj prospěch.“ stěžoval si Rý.

„Já takový nejsem! Já ne! Takže laskavě – neosočovat! Jsem na to háklivý.“ podotkl Kloboučník. „Já mám na své přátele spoustu času. A především jsem měl spoustu času na čaj, který shodou náhod nyní postrádám, a tudíž vlastně ani nemám. Takže kdybyste mi ráčili říct, kde najdu tu horu zatracenou, abych si pro ten čas na čaj zašel, tak bych…“ zapřemýšlel se Kloboučník. „Tak bych Vám…“ ukázal na Den. „Ano, Vám – s tím malým hřebínkem na hlavě… pokud mi řeknete, kde ta hloupá hora je, vyrobím vám klobouk ve tvaru kohoutího hřebenu stejně velký, jako mají vaši dva kohoutí kamarádi. Já nikomu nic dlužen nezůstávám.“

„Kykyrykýýýý!“ zakokrhal Den na důkaz, že dohoda platí, a tak se Kloboučník rovnou pustil do práce. Ještě, že bral pokaždé všechno náčiní sebou. Kloboučník přeměřil kohouta zleva, zprava, vpřed i vzad, ale ani to mu nestačilo.

„Vyzkoušejte si můj klobouk, ať vím, jaký máte tvar lebky.“ Nasadil Kloboučník Dnu na hlavu svůj obrovitánský klobouk. A tím obrovitánský myslím opravdu tak, tak, tááák obrovský, že se pod něj schoval celý Den. Kloboučníkova hlava byla totiž vážně kus. Vlastně – díky její velikosti se nakonec rozhodnul stát se Kloboučníkem. Jenže když Kloboučník klobouk zas zdvihnul, stala se pohroma – kohout Den byl pryč. Prostě zmizel. Alenka, Dob a Rý nechápali, kam se kohout poděl. Kloboučník už ale tušil…

„A jejda!“ vydechl. „Už jsem vám říkal, že jsem chtěl být v mládí kouzelníkem… “

Kloboučník si přisedl k ohni mezi ostatní a svěřil se jim se svým křížem. Vyprávěl, jak toužil být největší z největších kouzelníků, mágů, šarlatánů a čarodějů. Možná, by to i dokázal, ale – jedno poslední kouzlo nezvládnul – uměl sice nechat věci zmizet, ale neuměl je navrátit zpátky. Nikdy se mu třeba nepodařilo vytáhnout králíka z klobouku, což je pro kouzelníka hotové faux-pas. Přišel postupně o šest celých králíkáren nacpaných ušáky, když své kousky trénoval. Kloboučník stával před publikem bez objevovacího kouzla a v ruce míval jen prázdný klobouk. Ten mu nakonec zůstal – vykouzlil z kouzelníka Kloboučníka! Z posledního králíka vyčaroval Kloboučník zajíce Březňáka, s nímž pil den co den čaj vždycky, když by čas na čaj a kouzelnické řemeslo pověsil nadobro na hřebík.

„Takže vy nám Den už nevrátíte?“ vyděsili se dva zbývající kohouti.

„Bohužel.“ litoval Kloboučník. „Moc mě to mrzí.“ omlouval se.

„Žádné bohužel. Pokud nedokážete Den přičarovat, musíte v kruhu nahradit jeho místo.“ rozhodl Rý.

„Ale co můj čas na čaj? A hora Zvěrokruhu? A Alenka?“

Alenka slyšela své jméno a vyděsila se. Ne, že by nebyla lehce vyděšená už předtím z toho všeho, ale pokaždé když slyšíte zaznít své jméno, vždycky to znamená nějaké komplikace nebo nepříjemné povinnosti.

„Alenka musí jít na horu Zvěrokruhu pro čas na čaj sama. A pokud by ses z toho chtěl snad vykroutit nebo utéct…“ vyhrožoval Rý.

„Tak co?“ děsil se Kloboučník.

„Tak jí prostě neprozradíme cestu k hoře Zvěrokruhu a zabloudí a zmizí.“ doplnil Dob.

Kloboučník minutu přemýšlel, nebo se alespoň tvářil, že přemýšlí, a pak dodal: „Dobrá tedy. Co bych pro čas na čaj neudělal. – zůstávám. Alenko, musíš pokračovat beze mě.“

Bylo rozhodnuto. Úplně sama, tak malá, tak maličká holčička Alenka se musela stát hrdinkou říše divů jdoucí zachránit čas (především ten na čaj), který sama rozbila.

KAPITOLA 11
Hora Zvěrokruhu

Cesta na horu Zvěrokruhu zrovna nebyla úplně vycházka růžovým sadem. Je pravdou, že nebyla tak strašná, děsivá, náročná a nepřetrpitelná, jakou jí mívají například princové v pohádkách. Ale stejně…

Alenka musela pořád nahoru a nahoru a s každým krokem do toho kroku přidávat, protože jí ty zlaté prokleté hodinky dělaly čím dál hlasitější a protivnější „TIK – TAK – TIK – TAK – TIK…“.

Čím byla Alenka výš, tím víc se jí chtělo nazpátek. Ale když už byla tak daleko a tolik lidí na ní spoléhalo, najednou to snad ani nešlo – vrátit se. A když se nejde vrátit, musí se jít vpřed, zpátky ni krok, byť by to bylo to sebeobtížnější. Něco prostě nelze jen tak vzdát. A Alenka bojovat uměla. Když ztrácela síly, přidala do kroku ještě víc, až nakonec nebylo kam stoupat. Byla nahoře na hoře. Hoře Zvěrokruhu.

„Až budeš nahoře. Na Hoře Zvěrokruhu musíš najít opraváře hodin. Vložíš mu hodinky do rukou a otočíš klíčem. Nic víc, nic míň. Jen si dej pozor na zvěrokruhy…“ …tak zněla rada dvou kohoutů.

A upřímně – čert, aby se v ní vyznal. Alenka prošla kolem vstupní brány a poohlížela se po komkoli, po čemkoli, co by se podobalo opraváři hodin. Tak Alenka šla – cupy, cup . A za ní znělo dupy, dup . Otočila se a za ní – Kozoroh!

„Nechceš nabrat na rohy? Nechceš nabrat na rohy?“ opakoval.

„Děkuji. Nechci.“ chystala se odpovědět Alenka, ale v tom spěchu to ani nestihla. Kozoroh bral svou otázku spíše za řečnickou a rozběhl se rovnou proti děvčeti. Alenka utíkala, co jí její malé směšné nožičky stačily. Proběhla dvůr za bránou a vletěla do neznámých vchodových dveří. Zabouchla. Ani si nestačila oddechnout a hned ten dech musela zatajit. Přímo proti ní stál Střelec.

„Nehýbat! Jinak se netrefím!“ upozornil Alenku. A Alenka se vážně strachy ani nepohnula. Střelec vystřelil a zasáhnul. Trefil zlaté jablko rostoucí přímo nad Alenčinou hlavou.

„Děkuji. Jste úžasný!“ zapěla chválu Panna. Sebrala si prostřelené jablko z Alenčiny hlavy a zakousla se do něj.

„Pro vás všechno.“ začervenal se Střelec.

„Hmmm, jaké sladké.“ pochvalovala si Panna jeho chuť. „To bude mít jistě mnoho kalorií. Raději si ho převážím.“ opáčila Panna a došla k Vahám. Položila na ně jablko a zeptala se: „Povězte, Váhy, jakou kalorickou hodnotu má tohle jablko?“

„Cukr a půl.“ odpověděly Váhy.

„Věděla jsem to. Jaká troufalost!“ odhodila jablko na zem a odešla.

„Nikdy se jí nezalíbím.“ zoufal si Střelec. Alenka tušila, že zrovna není pravá chvíle, ale času vážně nebylo nazbyt. Zeptat se musela.

„Promiňte, prosím vás… nevíte, kde bych tady našla opraváře hodin?“ osmělila se. Střelec se na dívku jen sklesle podíval a odmítavě zavrtěl hlavou. Alenka tedy musela hledat dál.

„Ale můžete zkusit sledovat můj šíp!“ Střelec nabral z toulce šíp a vystřelil.

„U nás máme směrové šipky.“ pomyslela si Alenka v duchu, když viděla, že se bude muset plahočit za náhodně vystřeleným šípem. Taková pošetilost! Ale stejně to udělá, protože tady jí nikdo nic lepšího neporadí. Kdyby tak byla doma, nic z toho by se nestalo. Jistě by si teď hrála s Mickou nebo četla knížku nebo dopisovala úkol do školy. Prostě nic podivného a potrhlého by se v její blízkosti nedělo. Zato by tam byla maminka a táta. Docela určitě. Sice někdy pracují, ale v tuto dobu už jistě ne. I když Alenka moc jistě nevěděla, jaká doba vlastně teď je, když se rozbil čas…

Nezbývá, než ho napravit! Dívenka následovala vystřelený šíp. Zabodl se do dostatečně velkých, dostatečně těžkých a dostatečně odstrašujících dveří. Alenku to ale nikterak neodradilo. S námahou, s vyčerpáním, s nádechem z plných plic – otevřela. A to, co uviděla, bylo daleko a hluboko děsivější, než ty dveře. Opravdová herní aréna. Vlastně – kdyby jenom jedna! Ony tam ty arény byly dokonce tři. V první zápasil Vodnář s Rybou, v druhé Rak se Štírem a v té třetí Beran s Býkem.

„Proč ale zápasí?“ nechápala Alenka. „Vždyť tu ani není nikdo, kdo by se na jejich zápas díval.“ Na odpověď dlouho čekat nemusela.

„Oni pořád jen bojují.“ ozvalo se dívce za zády. Alenka se vystrašeně otočila a spatřila člověka se dvěma tvářemi sedícího na trůnu.

„Bojují o to, kdo tu bude sedět na trůnu měsíc po mně. Až dovládnu.“

„A vy jste kdo?“ nepoznávala dívka.

„Blíženec přece. Copak nevidíš?“

„Aha.“ kývla dívka na důkaz toho, že nyní chápe. „A opraváře hodin, jste tu náhodou někde nezahlédl?“

Blíženec sice o žádném opraváři neměl tušení, ale zároveň nechtěl vypadat hloupě. „Ach, ano… někde tu je. Nevím zrovna sice přesně kde, ale… prostě někde určitě. Zkus to třeba tamhle…“ ukázal Blíženec na stěnu před sebou.

„Ale vždyť tam není žádný vchod.“ namítla Alenka.

„A k čemu potřebuješ vchod?“ nechápal Blíženec.

„K tomu, abych mohla někam vejít.“

„A kam?“ zajímal se.

„Za hodinářem přece!“ připomněla mu Alenka.

„Ach tak. No tak to vejdi třeba támhle.“ ukázal Blíženec na nejbližší dveře. Alenka poděkovala a zlehýnka se před Blížencem uklonila. Nevěděla, zda se to hodí nebo ne, ale přeci jen – seděl na trůně…

Kdyby Alenka spočítala znamení, dobře by věděla, koho za dveřmi potká. A kdyby to věděla, dvakrát by si rozmyslela, zda vůbec ty dveře otevřít. ALE nespočítala. ALE nevěděla. Byla to proste ALE– nka. Otevřela tedy a za dveřmi – byl Lev. Opravdový, živý s tou velkou huňatou hřívou – přesně tak, jak ho ukazují v televizi. Ti moderátoři dobře vědí, proč ho nazývají králem zvířat. Alenka byla tak polekaná, že doslova zamrzla. Nemohla se hýbat, nemohla dýchat. Lev si dívky všiml a zaměřil na ní svůj zrak. Lehce se přiblížil a pak zařval. Vyděšená Alenka skočila za sochu a roztřásla se. Plakala. Co teď? Co to po ní chtějí? Vždyť je to přeci jen malá holčička. Má být u maminky, ne u velkého hladového lva, nejmíň desetkrát většího, než je ona sama.

Lev zařval podruhé. Alenka se přikrčila za sochu ještě víc. Teprve teď si dívka všimla, copak to bylo vlastně za sochu, k níž se tak tiskla. Malinká shrbená postavička postaršího pána s monoklem na oku a hodinkami v rukách. „Hodinář!“ vypískla Alenka.

Lev zařval potřetí a chystal se k závěrečnému skoku na nebohou oběť. Alenka v rychlosti nahmatala králíkovy zlaté kouzelné hodinky a hodila je soše hodináře do rukou. Z dívčina krku se utrhl klíč, o kterém nevěděla, do jakého zámku vlastně patří, sám se vsunul do hodinek a otočil se. Zablesklo se. Zastavil se čas. Silná polobílá záře se rozlila po celém pokoji, i po zbytku říše divů. Zablesklo se podruhé. Čas se začal vracet zpět. Alenka měla rázem před očima jen rozmazané černobílo. Zahlédla něco, co vypadalo jako bílý králík a jeho letící zlaté hodinky. Z hluboké dálky zazněl nehorázný zvuk naštvaného králíka. „Čas! Mé hodiny! Ukradla mi hodiny! Zachyťte jí.“ A odjinud zas: „Čas! Zastavil se čas!“ A poté se doopravdy zastavil čas a zablesklo se potřetí.

…

Toto je pouze náhled elektronické knihy. Zakoupení její plné verze je možné v elektronickém obchodě společnosti eReading .