Catherine O’Flynnová

CO SE ZTRATILO

Kniha Zlín / 2008

Copyright © Catherine O’Flynn, 2007

Translation © Richard Podaný, 2008

Cover and layout © Lucie Mrázová, 2008

ISBN 978-80-87162-12-5

ISBN 978-80-7473-031-3 ePub

ISBN 978-80-7473-032-0 mobi

Napsáno pro Petera a věnováno památce Donala z Hillstreet a Ellen z Oylegate.

OBSAH

1984 – Detektivní kancelář Sokol

1

2

3

4

5

6

7

8

9

10

11

13

14

2003 – Hlasy někde v šumu

15

16

17

18

19

20

21

22

23

24

26

27

28

29

30

31

32

33

34

35

1984 – Zůstat ve městě

36

37

2004 – Hlídka

38

39

40

41

42

Poděkování

1984 – Detektivní kancelář Sokol

1

Zločin je tam. Neodhalený, neviditelný. Jen doufala, že nedorazí pozdě. Řidič autobusu udržoval stálou rychlost pětadvacet kilometrů za hodinu, brzdil před každou zelenou, dokud místo ní nenaskočila červená. Zavřela oči a v duchu pokračovala v cestě tak pomalu, jak to jen dokázala. Jenže když pak oči zase otevřela, autobus se stejně vlekl daleko za jejím nejpesimističtějším odhadem. Předcházeli je i chodci a šofér si pohvizdoval.

Podívala se po ostatních cestujících a pokusila se vydedukovat, co dneska budou dělat. Většinou to byli důchodci a ona napočítala čtyři úplně stejné velikánské kostkované nákupní tašky. Poznamenala si to statistické zjištění do zápisníku; měla dost rozumu, aby nevěřila na náhody.

Přečetla si v autobusu všechny reklamy. Většinou to byly reklamy na reklamní plochy: „Když si tohle čtete vy, možná to budou číst i vaši zákazníci.“ Zamyslela se, jestli někdo z jejích spolucestujících někdy využil reklamního prostoru v autobuse, a kdyby ano, co by asi tak propagovali nebo inzerovali.

„Přijďte všichni obdivovat moji velikánskou, kostkovanou nákupní tašku plnou kočičího žrádla.“

„Popovídám si s kýmkoli o čemkoli. Kromě toho také jím sušenky.“

„Pán a paní Robertsovi, certifikovaní výrobci nejsilnějšího čaje na světě. Značka: Vymačkáváme sáčky.“

„Zaváním prapodivně, nikoli však nepříjemně.“

Kate napadlo, že ona by si tam ráda zadala reklamu na kancelář. Doprovodila by ji obrázkem, zvolila by siluetu sebe a Mickeyho, viděných skrz lupu. A pod tím by stálo:

DETEKTIVNÍ KANCELÁŘ SOKOL

Hledání stop. Sledování podezřelých. Odhalování zločinů.

Navštivte naši kancelář,

vybavenou nejnovějším kriminalistickým zařízením.

Do sešitku si opsala telefonní číslo z reklamy, že tam zavolá časem, až bude její kancelář plně akceschopná.

Konečně autobus dojel ke krajinářsky upraveným trávníkům a zoufale povlávajícím vlajkám v průmyslové zóně, která obklopovala nedávno otevřené Nákupní středisko Zelené doubí. Obzvláštní pozornost věnovala číslu patnáct v Langsdale Estate, kde svého času pozorovala cosi, co zřejmě byla hádka mezi dvěma muži. Jeden měl velikánský knír, druhý si zase ten chladný den nasadil tmavé brýle a nevzal si sako – podle ní vypadali oba na zločince. Po zralých úvahách a také poté, co později zahlédla před budovou podniku velikou bílou dodávku, dospěla k závěru, že ti dva jsou pašeráci diamantů. Dneska ale na pozemku té firmy panoval úplný klid.

Otevřela zápisník na stránce nadepsané „Sledování č. 15“. K dnešnímu datu pak lehce kodrcavým autobusovým rukopisem, který byl pro tuhle stránku typický, připsala: „Žádná nová zjištění. Přebírají novou dodávku z Nizozemska?“

Patnáct minut nato už Kate procházela klimatizovaným vzduchem tržnice do Zeleného doubí. Tržnice nebyla žádná tržnice. Byla to podzemní část obchodního střediska, hned vedle konečné autobusů, a byla určená jen pro neznačkové, podřadné obchody: bižuterie, levné drogerie, levné parfumerie, zasmrádající řeznictví, obchody s hořlavým oblečením. Jejich zápach se mísil se smradem prachu, který se pálil v topných tělesech nade dveřmi, a jí se z toho dělalo zle. Většina Katiných spolucestujících se neodvažovala dál do střediska než právě jen sem. Byla to nejbližší přibližná obdoba zanedbané obstarožní High Street, která ihned po otevření střediska zažila rychlý úpadek. Když teď jel autobus po High Street, nikomu se dobře nedívalo na vyčítavě zatlučené vchody do krámů, plné krabiček od jídla z donášky a suchého listí.

Došlo jí, že je středa, a přitom si zapomněla koupit ve své oblíbené trafice poslední číslo komiksového časopisu Beano. Marná sláva, bude pro něj muset jít do toho ošumělého novinového stánku ve středisku. Pak se zastavila a prohlížela si na regálu vydání časopisu Správný detektiv. Ta ženská na obálce na kriminalistku vůbec nevypadá. Má na sobě sice plstěný klobouk a pršiplášť… ale to je tak všechno. Vypadá spíš jako televizní komik. To se Kate nelíbilo.

Vyjela eskalátorem do přízemí, kde už začínaly ty správné obchody a kde byla pítka a stály umělohmotné palmy. I když byly prázdniny, na větší nával bylo ještě brzy. Nikdo z jejích spolužáků neměl dovoleno chodit do nákupního střediska bez rodičů. Někdy narazila na rodinku, která s sebou vláčela některého z jejích vrstevníků, a pak se rozpačitě pozdravili. Získala dojem, že dospělí nemají moc dobrý pocit z toho, jak se tu potuluje sem a tam sama, a tak kdykoli se jí někdo z prodavačů, členů ochranky střediska nebo z rodičů optal, vždycky mlhavě hovořila o nějakém rodiči, který je hned ve vedlejším obchodě. Jenomže většinou se jí nevyptával nikdo, přesněji řečeno, nikdo si jí tu vlastně ani nevšímal. Kate se někdy zdálo, že je neviditelná.

Bylo devět třicet. Ze zadní kapsy kalhot vytáhla dnešní program, pracně vyťukaný na psacím stroji.

09.30 až 10.45  fa Tandy: prozkoumat vysílačky a mikrofony

10.45 až 12.00  povšechný dozor ve středisku

12.00 až 12.45  oběd (Vanezi)

12.45 až 13.30  fa Midlandské školní potřeby: podívat se na razítkové podušky,

jestli se hodí pro odběr otisků

13.30 až 15.30  dozor u bankovních poboček

15.30    návrat (bus)

Kate honem vyrazila k obchodu Tandy.

Zneklidnilo ji, že k restauraci dorazila dobrých dvacet minut po poledni. Takhle se profesionál nechová. To je lajdáctví. Počkala u dveří, až ji někam přijdou usadit, i když sama viděla, že u jejího obvyklého stolku je volno. Stejná číšnice jako jindy ji dovedla ke stejnému stolu jako jindy a Kate zapadla do oranžové umělohmotné kóje, z níž bylo vidět do středového hlavního atria.

„Chceš se dneska podívat do jídelníčku?“ zeptala se jí servírka.

„Ne, díky. Dala bych si dětské speciální menu a k tomu banánový nápoj, prosím. A prosím, mohla bych hovězí burger dostat bez salátovky?“

„Není v něm salátovka, ale nakládačka, děvenko.“

Kate si to poznamenala do notesu. „Salátovka/nakládačka – není okurka jako okurka. Zjistit, v čem je rozdíl.“ Hrozně nerada by při tajné misi provařila svoje inkognito kvůli nějaké takovéhle hloupé chybě.

Kate se podívala na veliký umělohmotný dávkovač rajčatové omáčky ve tvaru rajčete, který stál na stole. Tyhle nádoby měla moc ráda – protože jsou tak naprosto logické.

V minulém pololetí četl ve škole Paul Roberts svou slohovou práci na téma „Moje nejlepší narozeniny“, jejímž zlatým hřebem bylo líčení toho, jak ho prarodiče a rodiče vzali na oběd k Vanezimu. Líčil, jak jedl špagety s masovými kuličkami, což kdovíproč jí i celé třídě přišlo srandovní. Ale on dál nadšeně rozkládal, jak pil šerbet a jak si poručil ten největší zmrzlinový pohár. Podle něj to bylo úžasné.

Kate to nechápala: když se mu to tak moc líbilo, proč se nesebere a nezajde si tam na oběd sám? Klidně by ho mohla napoprvé doprovodit a říct mu, kde je nejlepší místo. Mohla by mu ukázat, kde je na stěně ta destička, která se dá odšoupnout, takže pak člověk vidí špinavé nádobí šinoucí se po běžícím pásu. Mohla by mu povědět, jak kdysi doufala, že se jí podaří na pás umístit nějaký samočinný fotoaparát, který by tudíž kroužil kolem celé restaurace a pořizoval snímky, načež by se vrátil k ní. Mohla by ho upozornit na umývače nádobí, který podle jejího názoru možná má vražednické sklony, a třeba by jí Paul mohl pomoct i se sledovačkou. A třeba by mu mohla nabídnout, ať se stane společníkem detektivní kanceláře (pokud by to Mickey schválil). Ale neřekla mu nic. Jen o tom přemýšlela.

Rozhlédla se, aby měla jistotu, že ji nikdo nesleduje, pak sáhla do tašky a vyndala Mickeyho. Posadila si ho vedle sebe, k oknu, aby si toho servírka nevšimla; navíc měl odtamtud dobrý výhled dolů na lidi. Školila Mickeyho, aby se mohl stát jejím parťákem v kanceláři. Obyčejně dělal jenom pozorování. Byl dost malý, aby i přes svůj poněkud extravagantní úbor působil nenápadně. Kate se Mickeyho oblečení líbilo, i když se kvůli němu nemůže tak hladce ztratit v davu. Mickey měl na sobě proužkovaný gangsterský oblek a na botách psí dečky. Psí dečky trochu kazily dojem, nevypadal v nich zrovna jako Sam Spade, ale Kate se líbily i tak; a co víc, sama by podobné chtěla taky.

Mickeyho vyrobila podle soupravy „Ušij si vlastního Opičáka Oldu – gangstera“, kterou jí darovala tetička. Většinu jejího dětství proválel Olda na hromadě s ostatními plyšovými a látkovými hračkami, ale když si loni založila detektivní kancelář, přišlo jí, že na to náležitě vypadá. A Opičák Olda, to nebylo ono. Udělala z něj proto Mickeyho. Kate s ním každé ráno probrala denní program a on s ní vždycky jezdil v plátěné brašně z armádních přebytků.

Servírka přinesla jídlo. Kate snědla burgra a pročetla si první letošní číslo Beana. Mickey zatím bedlivě sledoval dole v atriu nějaké podezřelé puberťáky.

2

Kate bydlela kus cesty autobusem od Zeleného doubí. Žila v jediném bloku viktoriánských domů, který v širém okolí zbyl; třípatrová budova z červených cihel čněla z houště šedých a bílých komunálních krychlí, jako by jí bylo trapno. Katin dům byl nacpaný mezi trafiku na jedné a řeznictví a zelinářství na druhé straně. V jejich domě evidentně taky býval obchod, ale teď byla výloha zakrytá závěsem a někdejší prodejnu proměnili v obývací pokoj, kde Katina babička trávila vlekoucí se odpoledne sledováním televizních soutěží.

Jejich dům jako jediný z celého bloku nikdo nepoužíval k podnikání (vyjma Katiny zkusmé snahy rozjet detektivní kancelář) a v něm jediném taky někdo trvale bydlel. Ani jeden majitel sousedních obchodů nad krámem nebydlel; každý den v šest večer zavřeli a zamířili ke svým půldomkům na předměstí, takže všude kolem Katina pokoje zavládlo ticho a prázdnota.

Kate majitele obchodů dobře znala a měla je ráda. Zelinářství patřilo Erikovi a jeho ženě Mavis. Děti neměli, ale na Kate byli odjakživa hodní a rok co rok jí kupovali až překvapivě dobře volené dárky k Vánocům. Loni jí dali soupravu šablon a křivítek, díky nimž si Kate nakreslila na vizitky logo opravdu profesionálního vzhledu. Teď, co jí většinu času zabírala detektivní kancelář a neustálé pozorování, neměla Kate tolik času je navštěvovat, ale i tak k nim jednou týdně zaskočila na čaj, houpala nohama na stoličce za pultem, poslouchala Radio 2 a dívala se, jak si zákazníci nakupují hory brambor.

Vedle Erika s Mavis měl řeznictví pan Watkins. Pan Watkins byl starý pán, Kate to odhadovala tak na sedmdesát osm. Byl moc hodný a měl hodnou manželku, ale maso už od něj kupovalo moc málo lidí. Kate váhala, jestli to nemá něco společného s tím, jak pan Watkins vždycky stojí v krámě a velikým sekáčkem odhání z masa mouchy. Ale možná to byla i nekonečná spirála – čím míň zákazníků pan Watkins měl, tím míň masa nabízel a čím míň masa nabízel, tím míň vypadal jako řezník a tím spíš vypadal jako bláznivý dědula, co sbírá kusy masa a ty pak vystavuje v okně. Když šla kolem něj Kate před týdnem, zjistila, že ve výloze je jeden králík (a Kate věděla najisto, že na celém světě už králičí nejí nikdo, jenom pan Watkins sám), nějaké ledvinky, kuře, vepřový bok a šňůra buřtů. To samo o sobě nebylo u pana Watkinse nic mimořádného. Kate se zastavila a poulila oči do výlohy proto, že řezník zřejmě zahájil novou marketingovou ofenzívu. Podle všeho mu začalo být maličko trapné, jak jsou jeho výlohy minimalistické, a snad aby to nevypadalo tak divně (v čemž se podle Kate silně přepočítal), začal zboží aranžovat do bujaré scenerie. Vypadalo to, jako že kuře vede králíka vyvenčit na vodítku z buřtů na kopeček z vepřového, na což vše z výše svítí tmavorudé ledvinové sluníčko. Kate zvedla zraky od té hrůzostrašné scény a zjistila, že pan Watkins na ni užasle pokyvuje zevnitř krámu a zvedá palce, jako by ho vyvedla z míry vlastní duchaplnost.

Na druhé straně od Katina domu měl pan Palmer trafiku. Pan Palmer pracoval se svým synem Adrianem, který byl pro Kate náhražkou nejlepšího kamaráda a který byl navíc zatím jediným zákazníkem detektivní kanceláře Sokol. Adrianovi bylo dvaadvacet a chodil na vysokou. Pan Palmer chtěl, aby si jeho syn po státnici našel „pořádné zaměstnání“, ale Adrian takovou ctižádost neměl a docela spokojeně seděl v trafice za pultem a četl si a pomáhal s řízením jejich drobného podničku. Palmerovi bydleli v moderním půldomku na kraji města, ale matka a Adrianova sestra do trafiky skoro nechodily – i prodej cukrovinek tak zbyl na mužskou část rodiny. Adrian se ke Kate choval jako k dospělé, ale on se tak koneckonců choval ke každému. Nedokázal nasazovat různé tváře pro různé zákazníky jako jeho otec. Pan Palmer starší uměl ve vteřině přepnout ze shovívavého „Tak jak se máme, mladý muži?“ na naprosto upřímné „To jsou zase otřesné zprávy, viďte, paní Stevensová?“

Ať už se Adrian nadchl pro cokoli, vždycky si myslel, že stejné nadšení cítí všichni, anebo by je cítili, kdyby jim dodal patřičné informace. Celá odpoledne býval zabraný do časopisu New Musical Express nebo si četl knížky o muzikantech. S nefalšovaným přesvědčením doporučoval zákazníkům hudební nahrávky a byl chronicky neschopný pochopit, jak nepravděpodobné je, že by paní Dochertyová náhle přešla od dechovky k MC5, anebo že by Debbie Caseyová s celou svou pohihňávající se holčičí partičkou našla valného významu v hudbě Leonarda Cohena. Jakmile nechal otec Adriana v trafice samotného, jeho syn vypnul v rádiu pořad Jimmyho Younga a zasunul do maličkého kazeťáčku kazetu. Nikdo se ho na tu muziku nikdy nezeptal, což připisoval jisté nesmělosti svých zákazníků, a tak vždycky dával na pult ceduli s rukou psaným oznámením: „Právě hraje: Captain Beefheart – Lick My Decals Off, Baby! Další informace u obsluhy.“

Ale s Kate Adrian rád mluvil o kriminalistice, o klasických filmových detektivkách, o tom, kteří ze zákazníků by mohli být vrazi a kde asi tak ukryli těla svých obětí. Adrian odjakživa s neobyčejným nadáním vymýšlel ty nejoriginálnější úkryty pro mrtvoly. Někdy Kate chodila s Adrianem do velkoobchodu a radila mu, jaké cukrovinky by měl nakoupit; to si pak prohlíželi svalnaté skladové dělníky a odhadovali, kdo z nich má hustě popsaný trestní rejstřík.

Adrian věděl o detektivní kanceláři Sokol, ale nevěděl o Mickeym. Mickey byl přísně tajný. Pana Palmera pořád víc a víc zlobilo, jak mu školní děcka kradou sladkosti, a tak Adrian najal agenturu Sokol, aby provedla bezpečnostní audit trafiky. Kate mu oznámila, že na to má taxu jedna libra denně plus výlohy. Dále oznámila, že podle jejího odhadu by audit měl trvat nejvýše půl dne a výlohy nebudou žádné, protože bydlí hned vedle. Takže mu vystavila fakturu na půl libry. Z téhle „opravdovské“ zakázky byla nadšením bez sebe. Dokonce si šla koupit bloček prázdných propisovacích formulářů faktur; stál tři čtvrtě libry, čímž se ekonomická bilance Sokola dostala do minusu, ale brala to jako vklad do budoucího rozvoje. Kate požádala Adriana, ať se chová tak normálně, jako když jindy prodává v trafice. Ona bude hrát roli zlodějky. Řekla, že jejím hlavním úkolem je najít slabiny. Po dvaceti minutách Kate trafiku opustila a vrátila se do kanceláře, že napíše zprávu. Tu za několik hodin odevzdala Adrianovi – a s ní i cukrovinky v hodnotě sedmatřiceti pencí, které se jí povedlo ukrást. Audit měl dvě části: v první podrobně popisovala svou činnost v krámě, ve druhé rozvedla doporučení, jak „zatočit se zločinem“. Šlo o jiné uspořádání některých volně dostupných sladkostí za pár halířů, úplnou reorganizaci pultu s bramborovými lupínky a zavěšení dvou zrcadel na strategických místech.

Adrian nakládal s auditem s úplně stejnou vážností, s jakou byl sepsán, a doporučené úpravy provedl do posledního písmene. Pan Palmer byl výsledky nadšen, protože krádeže prakticky ustaly. Kate pak pana Palmera požádala, jestli by jí nemohl napsat nějaký pochvalný komentář k odvedené zakázce, protože si všimla, že podobná osobní doporučení používají k propagaci svých služeb i jiní podnikatelé. Už viděla, jak je reklama v autobuse ověnčená upřímnou chválou:

„Rychlá, profesionální služba za velmi rozumnou cenu.“

„Agentura nám vyhověla diskrétně, taktně – a především EFEKTIVNĚ.“

„Od té doby, co jsme se uchýlili k pomoci detektivní kanceláře Sokol, šla zločinnost strmě dolů.“

Proto ji mírně zklamalo, když jí pan Palmer napsal tohle: „Moc hodná holčička! Ty jsi prostě poklad, Kate!“

3

Při každé návštěvě v Zeleném doubí Kate zaskočila do obrovské prodejny Midlandských školních potřeb, kde měli velký výběr papírnického zboží. Dneska si jako záminku vybrala, že chce prozkoumat, jakou mají nabídku razítkových podušek, ale ona si vždycky našla nějaký důvod, aby mohla v obchodě strávit víc času. Hodiny jenom letěly.

V celém Maltézském sokolovi sice není jediná scéna, v níž by si Sam Spade nakupoval papírnické zboží, ale Kate věděla, jak důležité jsou pro úspěšného vyšetřovatele prvotřídní kancelářské potřeby. Papírnické zboží se pro Kate poctivě řečeno stávalo stále vážnějším problémem. Na začátku minulého pololetí ji poprvé pustili ve škole do skladu kancelářských potřeb. Paní Finneganová Kate řekla, že ji jmenuje svou zástupkyní pro kancelářské a školní potřeby, a pak jí udělala obšírný výklad o jejích budoucích povinnostech a zodpovědnosti. A divila se, jak to, že vždy tak pozorná Kate jako by se nořila do vlastního světa.

Paní Finneganová: Je zásadně důležité, abys za každý vydaný čistý sešit od žáků vybrala podepsaný odstřižený roh ze starého, popsaného sešitu. Odstřižky je třeba ukládat do téhle plastové schránky a na konci týdne musí počet odstřižků v ní přesně souhlasit s počtem sešitů, které uvedeš do kontrolního soupisu. Rozumíš tomu dobře, Kate?

Kate: …

Paní Finneganová: Kate?

Kate prostě nebyla připravená na to, jakou jeskyni pokladů ve skladu najde. Čekala nějaký kumbálek, ale ona to byla celá místnost. Kromě toho bylo hned jasné, že všechny školní potřeby, které kdy užívala ona i její spolužáci, jsou jen titěrnou a nudnou kapičkou v širém oceánu školního skladu. Nacházely se v něm luxusní předměty, třeba mnohobarevná kuličková pera, kovová ořezávátka, celá balení fixů – a kromě toho i seriózní, noblesní předměty, například skládací pořadače a dlouhatánské sešívačky. Kate neslyšela z výkladu paní Finneganové ani slovo proto, že se na chvíli ocitla v šoku.

Od toho odpoledne sklad školních potřeb nosila v hlavě. Věděla, jak je pro detektiva důležité, aby se uměl vžít do mysli zločince, ale tušila, co její mozek vede k tomu, aby se překonával ve vynalézavosti, pokud jde o falšování kontrolního soupisu. Měla strach, že ji to zvolna táhne na šikmou plochu.

Dneska věnovala v Midlandských školních potřebách půlhodinu zkoumání razítkových podušek a snažila se usilovně, leč marně vymýšlet, proč jednu tak naléhavě potřebuje. Teď se Kate přesunula k obvyklému dozoru před bankovními pobočkami a stavebními spořitelnami. Hlídala je už přes hodinu. Dvě bankovní pobočky a tři pobočky stavebních spořitelen se nacházely jedny vedle druhých ve druhém patře střediska, nedaleko dětského koutku. V uličce mezi nimi byla oáza umělých rostlin, obklopená sedačkami z oranžového plastu. Kate tam seděla a Mickey jí nenápadně vyčuhoval z tašky, kterou si odložila vedle sebe.

Odjakživa si myslela, že pokud má ve středisku dojít k nějakému vážnému zločinu, dojde k němu tady. Nepochybovala o tom. Lidi z ochranky měli plno práce s hlídáním drobných zlodějů a honěním záškoláků, zato Kate si udržovala všeobecný přehled a jednou se jí ty hodiny, které sledování věnovala, jistě vyplatí. Někdy podlehla představám o tom, jak jí obec uspořádá děkovnou slavnost, až zmaří první velkou loupež. V časopisu Beano se za dobré skutky odměňuje „bezva hostinami“, které bez výjimky tvoří hory bramborové kaše, z níž trčí uzenky. Kate doufala spíš v cosi na způsob medaile nebo čestného odznaku – a možná by ji mohli odměnit i tím, že bude moct pracovat po boku dospělých detektivů.

Jedním uchem poslouchala tlumené brebentění Rádia Zelené doubí a prohlížela si lhostejné tváře lidí, kteří vcházeli do dveří bank a zase z nich vycházeli. Dívala se jako v transu, jak si lidi vybírají stovky liber. Odněkud přispěchali mladí manželé, každý měl v ruce pět nebo šest tašek z módních obchodů, vybrali si každý sto liber a pak zase upalovali k obchodům. Skelnost jejich pohledů jako by zapadala do celkového neskutečného dojmu ze střediska. Vypadalo to, že nikdo tu nemá žádný konkrétní záměr; proud je přivlekl Kate do cesty, zahradili jí cestu, jako by se tu jenom procházeli. Někdy ji to děsilo. Napadlo ji, jestli ona sama není v Zeleném doubí jediný živý člověk. A jindy si zase pomyslela, že je možná duch, který v uličkách mezi obchody a na eskalátorech straší.

Věděla, že jednou spatří u bankovních poboček někoho, kdo se tváří jinak. Úzkostně, anebo prohnaně, nebo nenávistně, nebo toužebně; to bude bezpochyby její podezřelý. A tak propátrávala pohledem obličeje a hledala jakýkoli záblesk odlišnosti. Šmejdila očima po dětském koutku, pár dětí jejího věku bez valného zájmu zahlíželo na tamní atrakce. Na prolézačky „kouzelná džungle“ nebo na bazén plný míčů už byly moc velké, ale na rozdíl od Kate jim podle všeho nedošlo, že celé středisko je jedno obrovitánské hřiště. Kate v břiše cítila tupou bolest z osamělosti, ale její mozek si jí nevšímal. Byla to stará vesta.

Katina oblíbená knížka Jak se stát detektivem (vydaná v edici Zvídavé mládí) mluvila zcela jednoznačně o tom, že kdo chce rozlousknout zločin, musí počítat s ošoupanýma nohama a spoustou nudy. Musí do toho vložit hodiny času denně, den za dnem:

Nejlepší detektivové jsou vždy připraveni – ve dne i v noci. Kdykoli je mohou povolat, aby vyšetřovali zločiny nebo sledovali podezřelé. Lumpové jsou prohnaní a rádi se ukrývají v temnotách.

Byla to informace podléhající nejpřísnějšímu utajení, ale Kate strávila v Zeleném doubí jednu noc. Domů přinesla padělanou, na stroji napsanou zprávu o školním výletě a pak vyrazila do střediska s Mickeym, láhví pití a se zápisníkem. Do střediska přijela před zavírací dobou a schovala se v umělohmotném domečku uprostřed dětského koutku. Tam počkala, až prodavači odejdou domů a někdo vypne hudební kulisu. Pokusila se zůstat celou noc vzhůru a pozorovat z domečku banky, jen sem tam vylezla, aby se podívala víc zblízka a aby si protáhla nohy. Ale před svítáním nejspíš usnula; když se pak probudila, bankovní pobočky už měly otevřeno a už v nich byli první zákazníci. Ještě štěstí, že Mickey, profík do morku kostí, zůstal bdělý, takže jim nic neuteklo. Ale vlastní nedostatek vytrvalosti ji zklamal. Zařekla se, že to zkusí znovu a příště už do rána vzhůru vydrží.

Pán, který seděl dvě místa od ní, vstal a vykročil pryč. Kate si otráveně uvědomila, že ačkoli tam vysedával dost dlouho, nevšimla si jeho obličeje. Možná je to tipař a obhlíží si Lloyds a možná že by na jeho tváři našla soustředěný výraz. Vstala a vyrazila za ním, ale rozmyslela si to, když jí došlo, že už by měla jet domů. Zapsala do sešitu záznam o vykonané sledovací směně, nacpala Mickeymu hlavu zpátky do tašky a zamířila na autobus.

4

PŘÍSNĚ TAJNÉ. ZÁZNAMNÍK DETEKTIVA.

MAJETEK AGENTKY KATE MEANEYOVÉ.

Čtvrtek 19. dubna

Opálený muž v kostkované sportovní bundě – zase u Vaneziho. Nově má tmavé brýle s kovovou obroučkou. Myslím Američan, vypadá jako padouši v Columbovi. Podezření: je to najatý zabiják sledující svou oběť. Začínám tušit, že by mohlo jít o tu servírku, co jí hlava roste rovnou z ramenou bez krku. Hodně se po ní kouká. Ještě musím odhalit motiv vraždy, ale zítra s ní zavedu nezávazný hovor a v případě potřeby ji budu varovat. Nejdřív ale potřebuji o panu Opáleném sesbírat víc důkazního materiálu.

Na odchodu mu cestou kolem mého stolu upadl zapalovač. Šlo myslím o pokus nahlídnout ke mně do poznámek. Rychle jsem strčila sešit pod jídelníček a on skryl své zklamání. Možná mu začíná svítat, že jsem protivník na úrovni.

Pátek 20. dubna

Pan Opálený dneska nikde, ale přišla žena s podezřele nepadnoucí parukou. Spojení mezi nimi??? Chovala se naprosto klidně, snědla sachr a nejevila při tom žádné známky rozrušení.

Servírka bez krku nikde – zeptala jsem se na ni její kolegyně, když mi nesla jídlo, a dozvěděla jsem se, že má „volno“. Zajímavé.

Sobota 21. dubna

Zase u Vaneziho. Pan Opálený jako vždy v rohové sedačce. Přítomna i paní Paruková, ale podezření o jejím napojení na pana Opáleného se nepotvrdilo. Viděla jsem ji, jak si bere z různých lahviček spousty pilulek – paruka možná ze zdravotních důvodů, ne ze zločinných pohnutek.

Znovu zpozorovala na lavici před obchodem Mothercare ženu v modrém pršiplášti. Dnes s vozíkem, ale stále žádné dítě.

Úterý 24. dubna

Dnes nic k hlášení. Zpozorovala muže, jak jí z hnědého papírového pytlíku pomerančovou kůru. Sledován 40 minut, nezaznamenány žádné další deviace.

Dvě hodiny pozorování u bank – nikdo nevypadal podezřele.

Středa 25. dubna

Muž středního věku v prodřeném kabátě. Upadlo mu něco do odpadkového koše. Viděla jsem ho, jak tam strká celou ruku a něco vytahuje. Myslela jsem si, že mu s tím lidi z ochranky jdou pomoct, ale místo toho ho vyvedli ze střediska. Všimla jsem si, že z toho byl zmatený a strčil si do kapsy starý hamburger, který někdo zahodil.

Rozhodla jsem se, že ve vyšetřování tohoto případu pokračovat nebudu.

Čtvrtek 26. dubna

Vysoký běloch spatřen, jak se skrývá v tropickém porostu ve středovém atriu. Jako kdyby mluvil do jednoho listu. Žádný zjevný zločinný motiv – a tak jsme s Mickeym rychle odešli pryč.

Pátek 27. dubna

Při sledování bank kolem mě prošel samotný muž a vrazil do Barclays. Nepochybovala jsem, že jde o přepadení. Sledovala jsem ho s fotoaparátem, ale zjistila jsem, že křičí na pokladníka něco o bankovních poplatcích. Klel jako dlaždič, ale ozbrojen nebyl a o přepadení bankovní pobočky nejevil zájem. Ale beru to jako užitečný nácvik – nachytal nás nepřipravené.

5

Paní Finneganová zavedla v páté třídě do praxe převratný zasedací pořádek. Ne ten podle abecedy, jako u pana Gibbse. Ani to nebyl systém „chlapci zvlášť, dívky zvlášť“, jakému dává přednost paní Cressová. A samozřejmě to nebyl ani systém „každý si sedne vedle svého kamaráda“, o jakém sní každé dítě (paní Cressová takový návrh označila za „bizarní“).

Šlo o metodu, jejíž pomocí mělo být dosaženo úplné vyváženosti. V každé lavici měl být součet inteligence, zlobivosti, smradlavosti a hlučnosti v rámci možností co nejpodobnější. Hlučného žáka posadí k tichému, zlobivého k žalobníčkovi.

Paní Finneganová tím bezpochyby chtěla vytvořit ovzduší nedůvěry: vyrobit třídu z donašečů a vnitřních sporů. Jenomže většině třídy systém jen dovolil sedět vedle kamarádů. Spokojená většina neměla žádné rysy a vlastnosti tak výrazné, a proto bylo třeba je párovat s podobně nevýraznými žáky, aby nedocházelo k nebezpečné mocenské převaze a nerovnováze.

O to byl ale systém surovější k těm několika žákům, kteří byli na okrajích třídní hierarchie. Kate měla pověst chytré, dobře vychované, tiché a čistotné žákyně, a tak k ní za odměnu posadili Terezu Stantonovou.

Když spolu seděly první den, Tereza se otočila ke Kate, řekla „Zírej!“ a pak svižně spolkla pětipenci. Nato otevřela pusu a vyplázla jazyk, aby dokázala, že mince je opravdu v břiše. Kate vyjekla a schovala se za učebnici, ale Tereza pak začala vydávat různé nechutné, blivé a krkavé zvuky a jeden obzvlášť odporný rázně vymrštil pětipenci z nějaké nehorázné vlhké tělní dutiny až na Katin úkol.

Tereza s nimi do třídy začala chodit od jara, z minulé školy ji prý vyhodili a její příchod rozvrátil zavedenou hierarchii a vztahy, které tady panovaly už od první třídy. Předtím tu byla oficiálně uznávaná nejzlobivější holka a ještě před ní nejzlobivější kluk. A taky největší špindírové obou pohlaví a nejcáklejší kluk a holka… a ať šlo o jakékoli hodnocení – nejzlobivější, nejhlučnější, největší trapič –, vždycky dokázali kluci postavit toho nejvýraznějšího kandidáta.

Teď někdejší držitelé přeborů jen koukali celí zmatení a popletení z lavičky na to, jak je Tereza Stantonová ve všech disciplínách hravě překonala. Bylo potřeba všechno přehodnotit. Třicítka dětí žila od svých pěti let v domnění, že nikdo nemůže zlobit hůř než Eamon Morgan. Jednou, když si všemi obávaná paní Finneganová pro něco odskočila do skladu, vlezl si Eamon na její místo za katedrou, předvedl nijak obzvlášť přesnou, ale neskutečně drzou parodii na její proslovy a pak, provázen zděšenými výkřiky a vzdechy devětadvaceti spolužáků, napsal křídou na tabuli „Kráva“. Když se paní Finneganová vrátila do třídy, myslela si Kate, že snad strachem omdlí. Nikdo z celé třídy nezapomene na to dlouhé odpoledne plné děsu, křížových výslechů a hrozeb, na jehož konci se Eamon přece jen doznal, aby ostatní spolužáky zachránil před trestem. A nikdo nezapomene, jak se v tu chvíli paní Finneganová strašlivě usmívala.

Terezu hned první den ve třídě podle všeho znudil výklad paní Finneganové o knížectví velšském tak, až začala hlasitě a táhle zívat. Vůbec si nevšímala toho, že na ni všichni ostatní upírají zraky, práskla učebnicemi a sešity, zabouchla vrchní desku lavice a jednoduše si šla po svých. V učebně nastal zmatek. Bylo to, jako když celou kosmologii zapomenutého divošského kmene obrátí najednou naruby krabice kukuřičných lupínků. Třída naprosto nevěděla, jak si má tuto událost zařadit do doposud známého výkladu světa. Sebrat se a jít pryč ze školy? Je ráno do školy zavezli a pak zas odpoledne vyzvedli, oni se dovolovali, i když chtěli na záchod, i na hřišti se drželi předem určených rolí, frontu stáli jen z té správné strany a po chodbě vždycky chodili vlevo. Škola, to byla jedna složitá soustava neviditelných silových polí a hranic; jak chcete překročit hranici, kterou nikdo ani nevidí? A v následujících dnech Tereza bombardovala pátou třídu jedním nepředstavitelným otřesem po druhém. A snad největším z nich bylo, jak naprosto jí je jedno, když paní Finneganová zuří.

Když byla Kate první den ve třídě paní Finneganové, dospěla k nesmírně obtížnému rozhodnutí, že se radši počurá, než aby se učitelky dovolila, jestli smí na záchod. K tomuto rozhodnutí přispělo, že pět let předtím Kate poslouchala, jak se po chodbách rozléhají děsivé zvuky hněvu paní Finneganové. Když se dostala k ní do třídy, učitelčiny psychotické výlevy nijak nepřispěly k tomu, aby změnila názor. Pro děti bylo těžké to pochopit, ale vypadalo to, že paní Finneganová jimi všemi opravdu opovrhuje. Cokoli řekla, bylo prosáklé zlověstným, trpkým sarkasmem. Paní Finneganová každý den začala větou „Dobrý den, děti“, a přesto se jí povedlo už ten prostinký pozdrav zatěžkat tolika vrstvami významu, posměchu a hořkosti, až se z toho Kate dělalo zle.

Ale většinou celá třída krutý posměch vlastně očekávala a v nic jiného ani nedoufala, protože jako další možnost se už nabízelo jen to, že paní Finneganové ujedou nervy. Samotná hlasitost jejího řevu stačila, aby se jim žaludek stáhl do pěstičky, zloba v něm byla takového druhu, jaký se jinak málokdy slýchá mimo okruh rodiny, a dokonce někdy docházelo i na násilí. Když si John Fitzpatrick pořídil nový pankáčský sestřih, aby ho nemohla tahat za vlasy, začala ho paní Finneganová jednoduše tlouct.

Ale Terezou nic z toho ani nepohnulo. Nebyla to hraná statečnost, s níž se Noel Brennan usmíval, když ho paní Finneganová fackovala; tohle byla nefalšovaná lhostejnost. Jako kdyby nejen paní Finneganová, ale i celá třída byly jednoduše pod Terezinu rozlišovací schopnost. Učitelka na Terezu řvala a dloubala do ní na zdůraznění každé slabiky, ale Tereza se na ni jenom lhostejně dívala, jako kdyby sledovala starý kreslený film s vypnutým zvukem.

Ale jednoho dne paní Finneganová přišla na to, kterým knoflíkem se ta hlasitost ovládá. Tereza koukala z okna a učitelka ji seřvala za to, že celou učebnici pokreslila obludnými obličeji. Na konci proudu urážek paní Finneganová, jako by zcela nepříznačně uznávala porážku, řekla Tereze: „Nejspíš tě znovu vyloučí ze školy, ale příště tě už žádná jiná škola nevezme, takže budeš muset být celý den doma a…“

Než stačila doříct, Tereza jí vůbec poprvé začala věnovat plnou pozornost. Do očí jí vhrkly slzy a pak se rozplakala a brečela neovladatelně půl hodiny. Paní Finneganová tomu jenom užasle přihlížela, stejně jako celá třída.

O přestávce všichni mluvili o Terezině kapitulaci a svržení přeborníci ve zlobivosti se pokusili získat si něco z dřívějšího lesku tvrzením, že kdyby jim někdo vyhrožoval, že budou muset zůstat doma, tak by nebrečeli, ale smáli se. A byla to pravda, protože tohle byla mezi všemi výhrůžkami paní Finneganové ta nejméně účinná, tak na úrovni nešikovného varování „Jez chleba i s kůrkou, nebo nebudeš mít kudrnaté vlasy“.

Jenomže Kate, která seděla vedle Terezy, do toho viděla. Všimla si, že Tereza má na nohou a na pažích takové podlitiny a spáleniny, jaké ještě nikdy neviděla, takže jí bylo naprosto jasné, proč Tereza chce být ve škole. Někdy odpoledne Tereza vyhlížela z okna ven a Kate div neupadla do transu, jak si upřeně prohlížela okraje těch modročerných obláčků, které její spolužačce vykukovaly zpod rukávů.

6

Jeden sychravý čtvrtek seděla Kate po škole doma, u stolu v obýváku, a vší silou se snažila přijít na něco zajímavého, co by se dalo napsat o Vikinzích. V učebnici si prohlédla tmavé fotky rezavých kusů kovu a úlomků keramiky a zatoulala se duchem kdovíkam. Vzpomněla si, jak jindy pracovala na stejném místě, ale šlo o něco důležitého. Kreslila si propiskou a pravítkem úhlednou tabulku a z dálky Ella Fitzgeraldová zpívala o nějaké paní, co je tulačka. Táta si v kuchyni prozpěvoval s ní a chystal jim ke svačině rybí prsty a brambůrky.

„Tati, co to jsou kozky?“ zakřičela na něj Kate. Už jí to vrtalo hlavou nějakou dobu.

„Co že je co?“

„Kozky. Ona tam zpívá ‚nechci hrát kozky s barony a hrabaty‘.“ Kate si živě představovala, jak se někdo pro pobavení aristokratické společnosti převlíká do kozí kůže.

„Žádný kozky. Je tam nechci hrát v kostky,“ odpověděl jí křikem.

S Kate to trochu zacloumalo.

„No víš, jako hrát s nima hazard. Znáš to, jak ti gangsteři pořád hrajou, když zrovna neproháněj sukně nóbl rajdám nebo neutíkaj před polišema, no ne, zlato?“ Otec to celé proslovil s otřesným brooklynským přízvukem.

„Mluvěj všichni v New Yorku, jako kdyby měli v puse knedlík, tati?“

Místo odpovědi jí do obličeje přiletěla skrz servírovací okýnko ve dveřích mokrá utěrka.

„Jo, přesně tak, knedlík v hubě a kozky, takový už je to město. Mimochodem, už máš výsledky?“

„Ještě ne, pořád kreslím tabulku.“ Kate si to měřila pravítkem, aby měla jistotu, že budou všechny linky stejně daleko od sebe.

Zrovna dokončovali poslední výzkum. Tenhle týden byl rozsáhlý a týkal se dropsů s hruškovou příchutí. Otec je měl rád stejně jako ona sama, a tak navštívili patnáct různých obchodů s cukrovinkami a porovnávali jejich velikost, polevu (nebo jestli jsou bez), cenu za čtvrt libry, stupeň kyselosti. Frank byl statistik na penzi a s Kate často sestavovali úhledně sepsané zprávy a tabulky: nejlepší čajovna ve Warwickshiru, nejlepší slané bramborové lupínky, nejnevrlejší servírka v kraji. Na příští měsíc měli naplánovaný autoritativní průzkum desetipencových sáčků se směsí bonbonů.

Frankovi bylo jedenašedesát, takže byl s přehledem nejstarší rodič ve třídě, ale Kate to nikdy nevadilo. Bylo jim spolu báječně. Kate měla za to, že její táta je nejmíň stokrát zábavnější a zajímavější a chytřejší než všichni ostatní rodiče, co znala. Pár spolužáků mělo jenom mámu a ne tatínka, ale Kate byla jediná, kdo měl jenom tátu a ne maminku. Maminka od nich odešla, když byla Kate ještě maličká, a ona si na ni vůbec nepamatovala. Někdy dumala, kde by ve svém životě vůbec vzali místo na dalšího člověka; na žádnou maminku jednoduše nezbýval volný prostor. Všechny víkendy a prázdniny měli dopředu naplánované. Výlety na zajímavé hřbitovy, do zajímavých plynáren, továren, do zapomenutých částí města. Frank zalidňoval místní dějiny vymyšlenými postavami se srandovními jmény a komickými životopisy. O víkendu mu Kate sedala po večerech na klíně a společně se dívali na televizi. Vždycky doufali, že na BBC2 poběží nějaký starý americký černobílý film: gangsteři, detektivové, padouši, osudové ženy, stíny a pistole. Milovali Humphreyho DeForesta Bogarta a vždycky se smáli, když dělal troubu z Elishi Cooka juniora nebo z Petera Lorreho. Franka to hrozně bralo a Kate se snažila opepřovat svoji mluvu tvrďáckými americkými výrazy.

„Honem, tati. Za chvilku začínají Rockfordovy případy.“

„Honem? Honem? To chceš mít každý rybí prst opečený jinak? Myslíš, že je to legrace, osmažit je tak, aby byly všechny úplně stejně řvavě oranžové na všech stranách? Víš, jaká je dřina vyhnout se ‚tmavému povrchovému zbarvení‘, jak se říká v nejlepších restauracích? Buď prosím od té dobroty a dej mi v kuchyni volnou ruku.“

„Už mu zvoní záznamník. Prošvihneš to.“

„Velký umělec musí s podobnou obětí počítat. Myslím, že i Michelangelovi uteklo pěkných pár klasických dílů Columba, když dodělával Sixtinskou kapli. A Picasso ani nevěděl, že dávají Profesionály. A stejně je to repríza. Všechny jsou reprízované.“

Konečně prostrčil Frank servírovacím okýnkem dva talíře a oba si sedli ke stolu a dívali se, jak toho Jim Rockford při výletu na ryby odhalil víc, než na kolik ho najali.

Když seriál skončil, Frank řekl Kate, ať se jde podívat do zásuvky v předním pokoji. Vrátila se s balíčkem v pruhatém papíru.

„Co v tom je?“

„Dárek pro tebe.“

„Od koho?“

„Ode mě. Cos myslela?“

„A k čemu?“

„Přece jsem ti říkal, že až dokončíme ten průzkum hruškových dropsů, něco ti koupím.“

Kate se usmívala. Samozřejmě že se na tenhle slib pamatovala, ale připadalo by jí neslušné tvářit se, jako že dárek čekala. Rozbalila si ho a našla knížku s názvem Jak se stát detektivem. Znovu se usmála. Knížka se jí zamlouvala.

„Napadlo mě, že bysme spolu mohli rozlousknout pár zločinů – já bych byl Sam Spade a ty bys byla ten jeho pomocník… jak se jenom… Miles Archer.“

„Toho hned na začátku filmu zabijou.“

„Jo, jasně, ale taky neměl tuhle knížku – ty budeš chytřejší. Můžeme pro začátek vypátrat, kdo nám krade ten jogurt, když mlíkař tvrdí, že ho tam před dveře každý pátek dává.“

Jenomže Kate si už s vypoulenýma očima listovala v knížce a žasla, jaké možnosti se před ní otevírají.

„Tati, mohli bysme toho dokázat víc. Můžeme lapat opravdový bandity – bankovní lupiče, únosce… Koukej, tady se píše, jak se máš přestrojit, aby ses dostal k podezřelému blíž… A hele, ‚turista‘, paráda – nikdo si ani nevšimne, že vlastně fotíš zločince.“

„Já mám dojem, že tady u nás by turista mohl být trošku podezřelý. Birmingham je Birmingham.“

„Anebo myč oken… Tati, to je bezva knížka. Budeme bojovat se zločinem přímo v ulicích.“

Jenomže to tak nedopadlo. Pár měsíců nato se Kate jednou ráno probudila a zjistila, že k ní do pokoje proudí jasné denní světlo. Sama se nikdy moc dobře budit nedokázala, a tak užasla, že se jí pro jednou nabízí šance překvapit otce: až jí přinese čaj ke snídani, ona už bude sedět a klidně si číst. Čekala v posteli a poslouchala, kdy uslyší, jak se otec šourá po kuchyni a k tomu poslouchá orchestrální country z Radia 2, ale neslyšela nic. Znovu si v knize Jak se stát detektivem pročetla kapitolu o ověřování alibi a pak, znechucená z toho, že jí to překvapení nevyjde, přece jen vstala a šla do kuchyně. Lednička byla otevřená a ona uvnitř uviděla jednu z tátových bot, jak je položená na margarínu. Zavolala, ale on se neozýval. Pak ve výlevce uviděla štos papírů, napůl spálených a hozených do vody. Byla tam jeho průkazka na autobus, staré poznámky, nějaké reklamní letáky a článek o statistických metodách. Když procházela přes kuchyň do obýváku, všímala si víc a víc věcí, které nebyly na svých místech, spousty maličkostí, co byly v nepořádku. Zvláštní hra.

Otce našla, jak leží na podlaze v ložnici. Když otevřela dveře, připadalo jí, že ji k sobě naléhavě volá, ale když k němu doběhla a klekla si u něj, jako by ji vůbec neviděl, jen pořád dokola opakoval stejné nesrozumitelné slovo a rukou pořád a pořád chytal něco maličkého, co lítá ve vzduchu a rozčiluje ho. Kate s ním plačky cloumala a říkala: „Vzbuď se, tati, vzbuď se,“ ale věděla, že nespí. Vůbec nevypadal na toho tátu, kterého znala. Tvář měl zamračenou a díval se úplně skrz ni, a dokonce jako kdyby ji odstrkoval. Věděla, že by někam měla zavolat, ale nedovedla si představit, že by zvedla sluchátko. Nevěděla, jak by o něm mohla mluvit, jako kdyby tu nebyl.

Nakonec se ozvaly sirény a přijela babička. Jejího tatínka jako kdyby neobyčejně rozrušila vázanka šoféra sanitky, snažil se ho za ni chytit a u toho křičel nějaké neznámé slovo, co znělo trochu jako „Harry“. To bylo to poslední, co od něj slyšela. Čtyři hodiny nato zemřel v nemocnici. Babička jí řekla, že měl příhodu. Kate to nechápala. Každý pořád máme nějaké příhody. I tatínek jí vyprávěl spoustu příhod, když nemohla usnout. Seděla v nemocnici na chodbě, dívala se upřeně na dveře, za které ho odvezli, a ráda by si od něj ještě něco poslechla.

Od té doby se její život změnil. Nastěhovala se k nim babička. Vdova, jejíž jediná dcera před osmi lety opustila Franka a Kate a našla si nový domov v Austrálii. Babička Ivy celé ty roky udržovala styky s Frankem, posílala přání, občas je navštěvovala, ale s Kate si byly v podstatě cizí.

Ivy se Kate představila a řekla: „Nechci, abys musela do ústavu. Přistěhuju se k tobě, aby se to nestalo. To bych nikomu nepřála. Budu ti vařit a budu tu s tebou bydlet. Už je mi jedno, kde bydlím. Tvého tatínka je mi líto – moc líto. Ty nemůžeš za to, že byl tak starý, ale já ti maminku nahradit nedokážu. Tyhle věci mi moc nejdou. Jednou jsem to zkusila a podívej se, jak to dopadlo. Tvoje matka je pitomá. Říkám to moc nerada, ale je to tak. Nejdřív se provdá za dvakrát staršího muže – a pak si uteče a nechá tě a já teď abych to zachraňovala… zase. Vím, že jsi chytrá holčička, a taky vím, že jsi hodná holčička. Takže spolu určitě budeme dobře vycházet. O mně bys měla vědět jenom tohle – ráda se dívám na televizní soutěže a ráda chodím hrát bingo.“

Kate přikývla a tu informaci přijala s jedním velikánským myšleným pokrčením rameny.

Zjistila, jak můžou být večery dlouhé a prázdné, a noci byly ještě horší. Víkendů se děsila. Naučila se, že když myslí na Franka, nemá myslet na tu poslední noc – jeho mozek poškodil tlak krve, byl zmatený a sám a mlčky dělal v domě nepořádek. Poučila se, že myslet na to je příliš nebezpečné.

V kredenci našla zapomenutého látkového opičáka a založila detektivní kancelář Sokol. Zaměstnávala si hlavu seznamy úkolů, sledováním, hlášeními, plány. Ve škole se usilovně učila, byla potichu, sedávala ve vedlejším obchodě s Adrianem, chodila v jejich velkém domě z jedné místnosti do druhé.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Co se ztratilo.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.