Poprvé vydáno nakladatelstvím HEADLINE REVIEW v roce 2009.

Všechna práva vyhrazena. Žádná část této knihy nesmí být reprodukována,

uchovávána v rešeršních systémech nebo jakkoliv elektronicky,

fotograficky či jinak přenášena bez předchozího písemného souhlasu

majitele práv a nakladatele knihy.

Copyright © Imogen Robertsonová, 2009

Translation © Ina Leckie, 2012

© Nakladatelství JOTA, s. r. o., 2012

ISBN 978-80-7462-066-9

ISBN ePub 978-80-7462-269-4

ISBN mobi 978-80-7462-290-8

Rodině

ČÁST I

I.1

Pátek 2. června 1780, hrabství West Sussex, Anglie

GABRIEL CROWTHER OTEVŘEL oči.

„Pane Crowthere?“

Světlo v pokoji bylo takhle po ránu ještě mdlé.

„Mně je jedno, kdo to je, pošlete ho pryč,“ zamumlal.

Po chvilce zamrkal. Služebná tam stála pořád.

„Jenže ona odmítá odejít, pane. Je to madam Harriet Westermanová, paní na Caveley Parku. Řekla, že s vámi musí za každou cenu mluvit. A prý vám mám dát tohle.“

Služebná natáhla ruku s kusem papíru, ale zůstala při tom stát tak daleko od postele, jak jen mohla; jako by se bála, že by ji pán mohl pokousat.

Takové vyrušování bylo neobvyklé. Crowther sousedy všemožně ignoroval už od minulého léta, od první chvíle, kdy se sem do Hartswoodu poblíž města Pulborough přistěhoval, a jejich návštěvy na oplátku také rychle řídly, až ustaly docela. Crowther nepotřeboval přátele, s nimiž by mohl trávit čas, a neměl ani sebemenší chuť účastnit se různých kratochvílí, pikniků a dobročinných akcí, jak se v hrabství na člověka z dobré společnosti slušelo. Ostatní obyvatelé vsi ani nečekali, že by s ním mohli mít co do činění, a poté, co ho nějaký ten týden po očku okukovali, místní ženy zjistily, že nejlepší způsob, jak zklidnit rozdováděné dítko, je pohrozit mu panem Crowtherem a jeho velikým nožem. Nedá se říct, že by si vymýšlely; Crowther totiž studoval anatomii. Toužil vědět, jak funguje lidské tělo, jaké stopy zanechá život člověka na jeho tělesných ostatcích, a měl dostatek času i prostředků, aby se tomu mohl plně věnovat.

Jeho zvyklosti vešly brzy ve známost. Pro vzdělané lidi to byl vědec prokletý úděsným nedostatkem dobrých mravů; pro menší děti to byl ďábelský doktor, co zlobivcům vykuchává zaživa duše z těla a požírá je.

Služebná mu pořád nastrkovala ten složený papír; malinko se chvěl. Crowther po něm s tichým zabručením chňapl a máchl jím ve vzduchu. Byl to notový list – ten je přece z mého vlastního stolu v přízemí! – a písmo ukazovalo na kultivovanou ženu. Pisatelka se neobtěžovala žádnými komplimenty nebo omluvou za tu nekřesťanskou hodinu; spokojila se s pouhými dvěma stručnými větami: Nalezla jsem na svých pozemcích lidské tělo. S podříznutým hrdlem.

Crowther vrátil papír služebné.

„Vyřiďte paní Westermanové můj pozdrav a sdělte jí, že jí budu plně k dispozici, jakmile se obléknu. Nechte osedlat koně a přivést jej před dům.“

Služebná jen němě otevřela ústa.

„A učiňte tak prosím neprodleně.“

Předchozí večer, obchod hudebninami pana Adamse, ulice Tichfield Street nedaleko náměstí Soho Square, Londýn

Susan Adamsová tiskla ucho k podlaze. Každého prvního v měsíci její otec pořádal pro sousedy a přátele malý koncert. Byl to takový rituál už od doby, kdy se mu konečně začalo relativně dařit v jeho živnosti – sazbě a tisku hudebních partitur a také sborníků oblíbených a známých písní a popěvků, které pak prodával londýnským milovníkům hudby. Byl to vlastně jistý druh oběti, jejímž prostřednictvím děkoval pan Adams za svůj prostorný dům s dílnou a dvorem. A jeho děti si na tomto jeho rituálu vybudovaly rituály vlastní. Jonathan vždycky přišel do pokoje k Susan se zdůvodněním, že chce hudbu lépe slyšet, a pak usnul v pohodlné posteli své starší sestry dřív, než dole dohráli první kus.

„Susan?“ bručel už v polospánku. „Ty už bys měla taky ležet. Odsud je to slyšet taky, a není to tak nepohodlné a tvrdé jako podlaha.“

„Tiše, Jonathane. Poslouchám.“ Ještě zaslechla vzdech, jak to její bratr vzdal a zavrtěl se pod pokrývkou. Po horkém červnovém dni byl vzduch ještě dost prohřátý.

„Tak povídej, co se tam děje,“ zívl Jonathan.

Susan se usmála. Kadeř světlých vlasů ji zašimrala na uchu; odhrnula ji a zaposlouchala se zase.

„Už přišel pan Paxton, pan Whitaker i slečna Hardingová. Pan Paxton má cello, pan Whitaker bude hrát na mou harfu a slečna Hardingová bude zpívat. Teď si všichni dole v obchodě dávají punč.“

„Já jsem tam dnes odpoledne pomáhal zametat.“

Susan viděla, jak se Jonathan snažil pomáhat jejich služebné Jane, když s otcem uklízela a třídila partitury. Nemyslela si, že by byl bůhvíjak užitečný, ale bylo mu přece teprve šest, a tak mu to jako starší moudrá sestra dopřála. I když někdy dokázal být náramně otravný. Nevšímala si jeho poznámky.

„Nastavěli židle do dlouhých řad. Paní Serviceová sedí jako vždycky stydlivě v koutku, a má na sobě určitě nějaké staré šaty. Ta si nikdy žádný zpěvník nekoupí. Jsou tu i Chaseovi ze Sutton Street, protože pan Chase si rád nějakou hudbu poslechne, když se mu povede uzavřít obchod. A taky je tu samozřejmě pan Graves, a ten se nejspíš mračí a snaží se setřít si z prstů skvrny od inkoustu, protože si jich všiml teprve teď.“

Z postele se ozvalo ospalé zachichotání a otázka: „A je tu taky slečna Chaseová?“

„Jistě.“ Susan pohotově vyskočila a zaujala strnulý vzpřímený postoj s jednou bosou a nepříliš čistou nohou nakročenou před sebe. „Právě vstupuje dovnitř, přesně takhle.“

Dívenka naklonila hlavu ke straně, urovnala si přehoz na útlých ramenou a dala jednu ruku v bok; druhou si přidržovala noční košilku jako dáma večerní róbu a kráčela plavně mezi pomyslnými židlemi a usmívala se zářivě na všechny strany. Ložnici jako by náhle zaplavilo světlo svícnů z přízemí i zvuky společenské konverzace.

Jonathan se na posteli posadil. „A pan Graves se na ni kouká, viď?“

„To víš, že jo, hledí na ni z toho svého koutku.“ Susan odhopkala ke křeslu vedle prázdného krbu a rázem z ní bylo klubko trčících končetin, mladíček snažící se všemožně působit nenuceným dojmem, což se mu většinou příliš nedařilo. Chvílemi otevírá pusu, jako by chtěl někoho oslovit, pak se ovšem zarazí a vrátí se k prohlížení svých zamodřených prstů.

Jonathan se znovu zasmál. Susan zvedla ruku. Z přízemí dolehl slabě první hluboký drsný tón violoncella pana Paxtona.

„Už začínají.“

Susan seskočila z křesla, klekla si na kolena a přitiskla ucho ke škvíře mezi prkny. Cítila, jak k ní hudba prostupuje dlaněmi opřenými o podlahu. A vnímala její tóny i na svých pootevřených rtech.

*

Crowtherovi ticho nevadilo, ale byl začátek června a zdálo se opravdu zvláštní, že není slyšet ani ptáčka. Jeho návštěvnice už seděla zase v sedle, když vyšel z domu, a čekala i s podkoním vedle Crowtherova hnědáka. Pozdravila příchozího pouhým kývnutím hlavy, a jakmile Crowther uchopil otěže, rovnou pobídla koně. Crowtherův příbytek byl první pořádný dům na okraji vesnice, takže zanedlouho už jeli mezi poli a živými ploty.

Její mlčení ho zaráželo, ba přímo rozčilovalo. Prohlížel si z boku profil její tváře. Žena možná malinko po třicítce, pečlivě upravená a dost draze oblečená. Nikdy, určitě ani v prvním rozpuku mládí, nemohla být vysloveně krásná. Na to měla příliš dlouhou a příliš úzkou tvář. Její postava i držení těla nicméně svědčily o pevném zdraví i dobrém vychování.

Ruce v rukavičkách držely otěže lehce a nenuceně a pár pramenů tmavě ryšavých vlasů se jí kroutilo pod okrajem jezdeckého kloboučku.

„Líbí se vám moje lokny?“ zeptala se z ničeho nic. „Moje služebná Dido je vždycky celá nadšená, když svolím, aby mi natočila vlasy. Ale hodně mi pak lezou do očí.“

Crowther se zarazil a okamžitě se zahleděl před sebe. „Hluboce se omlouvám, madam. Neměl jsem v úmyslu na vás tak zírat.“

Paní Westermanová se k němu otočila, chvíli jej nedůvěřivě pozorovala, ale pak se usmála. Crowther postřehl temnou zeleň jejích očí a na chvíli ho zaskočila vlastní myšlenka – otázka, co si o něm ta žena asi myslí.

„Ne, to já se omlouvám, pane Crowthere,“ řekla. „A chci vám poděkovat za to, že jste byl ochoten vyrazit tak časně. Pořád jsem nevěděla, o čem mám s vámi mluvit, a musím s lítostí přiznat, že mě nenapadlo nic vhodného. Mohla bych se vás ptát, co si myslíte o tom, jaké dnes bude počasí a jak se vám líbí v Hartswoodu, ale to se jaksi nehodí, vzhledem k tomu, kam a proč jedeme. A tak jsem stále čekala, až jste mi nakonec sám poskytl příležitost vychrlit na vás ten nevybíravý komentář.“

Pousmál se. „Možná byste mi mohla něco povědět o tom vašem objevu a také o tom, proč jste šla za mnou a ne za konstáblem nebo ke starostovi.“

Přikývla a povysunula bradu, jak zvažovala slova. Její hlas zněl lehce, vůbec ne ustaraně.

„Inu, můj komorník za starostou šel, jenže já jsem loni zjara četla váš článek v časopise Královské společnosti; psal jste, pokud se pamatujete, o stopách, které mohou vrahové zanechat na svých obětech. Takže když jsem nalezla to tělo, napadlo mě, že byste z něj dokázal něco vyčíst o příčinách smrti, tak jako cikáni čtou z karet.“ Crowther na ni pohlédl s neskrývaným úžasem a ona se náhle zachmuřila a upřela zrak na cestu před sebou. „Víte, to, že si nechávám natáčet vlasy, ještě neznamená, že neumím číst.“

Crowther nevěděl, jestli má být uražený jejím tónem nebo zda se má sám znovu omluvit, a tak neřekl raději nic. Mlčky odbočili z hlavní silnice do Balcombe a Londýna na užší cestu, která, jak Crowther odhadoval, oddělovala půdu náležející ke Caveley Parku od pozemků panství Thornleigh Hall.

„Ten mrtvý leží v podrostu nahoře na kopci,“ řekla paní Westermanová. „Nejlíp se tam dostaneme lesem, takže dál už musíme pěšky. O koně se postará můj podkoní.“

*

Susan z bratrova dechu poznala, že už spí. Hudba dohrála, ozval se potlesk a pak hluboký ženský hlas ohlásil další kus. Susan napínala uši, ale najednou zavrzalo podlahové prkno přímo přede dveřmi jejího pokoje. Vzápětí zaslechla hlasy.

„Měl jsem se tam rozjet už před lety, hned když Elizabeth zemřela. Říkala mi, že to mám udělat, že na minulost se člověk musí dívat zpříma, jinak ho bude pořád pronásledovat. Jenže se vždycky našel důvod, proč to odložit.“

Byl to tatínkův hlas. Když Susan uslyšela maminčino jméno, srdíčko se jí malinko sevřelo a ona se na chviličku propadla do zvláštní směsice smutku a útulnosti. Maminka vždycky voněla po levanduli a měla krásně hebounké hnědé vlasy. Umřela týden poté, co se narodil Jonathan. Tehdy tříletá holčička u ní seděla a držela ji za ruku, dokud jí tatínek neřekl, že už ji má pustit.

V odpověď se ozval jiný hlas. Patřil panu Gravesovi a zněl skoro stejně domácky jako otcův. Susan jej slýchala skoro denně, buď v obchodě nebo u stolu, už od té doby, co se pan Graves přistěhoval do Londýna. Nikdy však nezněl tak hluboce a vážně jako nyní. Představovala si, jak se asi pan Graves tváří, a sama mimoděk ten výraz napodobovala. Límeček nemíval pan Graves vždycky dokonale upravený, ale z jeho šedých očí vždy vyzařoval soucit, a i když byl hubený jako stéblo rákosu, stejně dokázal malou Susan pokaždé lehce zvednout do výšky a točit se s ní po obchodě, až se málem zalykala smíchy. Jednou, když spolu takhle dováděli, vešla do obchodu slečna Chaseová. Pan Graves v tu ránu zrudl a Susan postavil na zem tak nečekaně a rychle, až se zapotácela. Susan se ale nezdálo, že by slečně Chaseové nějak vadilo, jak se ti dva bavili, ani to, že měl pan Graves trochu rozcuchané vlasy.

„Mluvíváte o svém životě před příchodem do Londýna tak málo, Alexandře,“ říkal nyní pan Graves. „Jak bych vám mohl poradit? Proč vás ztráta toho prstenu tak tíží? Měl velkou hodnotu? Nikdy jsem jej na vaší ruce neviděl.“

„Ne, nebyl nijak vzácný, nebo alespoň jsem si to tak myslel.“ Pan Adams se odmlčel. „Sám jsem překvapen, že mě jeho ztráta tolik znepokojila. Několik dlouhých let to nebylo nic víc než Jonathanova hračka – náramně se mu totiž líbil ten obrázek lva a fénixe na pečeti. Měl jsem jej vždycky uložený v psacím stole a syn si s ním hrál vždycky, kdykoli jsem potřeboval, aby se v tichosti a poklidným způsobem zabavil – ale také to bylo moje poslední pouto s bývalým domovem, a když je teď pryč, začínám si opět dělat starosti. Možná snad něco dlužím lidem, které jsem tam zanechal, nebo svým dětem. Stále si říkám, že ne, ale stejně mi to nedá spát.“

Pak opět promluvil Graves: „Musíte mít nějaký důvod, proč si to už taková léta necháváte jen pro sebe. Zamyslete se nad tím. Jste nyní spokojený, a spokojenost, to je křehká věc. Jonathan se nebude ztrátou prstýnku trápit dlouho. Proč si tedy kazit život kvůli maličkosti, na kterou váš syn za týden zapomene?“ Na moment zaváhal. „Nepřivolávejte k sobě pozornost bohů; ještě máte hodně co ztratit.“

„Máte pravdu…“ Susanin otec se znovu zastavil a vzdychl. Susan z jeho hlasu vytušila, že si při tom mne pravou rukou bradu a že přesunul váhu těla z bolavé nohy na tu zdravou. „Možná se ten prsten nakonec přece jen někde objeví a já budu mít zase pokoj. Řeknu ráno Jonathanovi, aby se ještě jednou všude pořádně podíval. On mi nicméně neustále tvrdí, že by jej ze stolu bez mého svolení nevzal, a dokonce je i poněkud rozhořčený, že si myslím, že by se toho mohl dopustit.“ Susan teď zaslechla v jeho hlase laskavost a ohlédla se k posteli, kde její bratr tvrdě spal. Od toho velkého pláče poté, co zjistil, že sametem vykládaná krabička na tatínkově psacím stole je prázdná, se o prstenu sice vůbec nezmínil, ale jeho sestra byla přesvědčená, že na něj ještě určitě nezapomněl.

Chvíli bylo ticho a pak se z přízemí znovu ozval ženský zpěv. Susan vstala, šla ke dveřím a otevřela je. Oba pánové sebou trhli jako přistižení záškoláci, když světlo z dětského pokoje zalilo Susaninu siluetu a dopadlo na podlahu chodby.

Graves se na ni usmál. „Posloucháš hudbu, Susan?“

„Ano, ale o čem to tu mluvíte vy dva? Papá, vy odjíždíte?“

Pan Adams se podíval nejprve na přítele, pak na dceru a klekl si k ní na kolena.

„Pojď ke mně, holčičko moje, a pověz mi něco.“ Susan ho vzala za ruku, kterou jí podával. „Jsi tady šťastná, Susan? Nebo bys chtěla mít komornou a vozit se v kočáře a bydlet na zámku a mít tři tucty šatů?“

Susan sledovala tatínkův výraz a přemýšlela, jestli si dělá legraci, ale oči měl jasné a vážné; jen z jeho dechu byl trochu cítit punč. Nevěděla, co si o tom myslet.

„Mně se tady doma náhodou moc líbí. A šaty mám přece sedmery.“ Slyšela, jak vzdychl, ale on si ji zároveň přitáhl k sobě, a tak si řekla, že ho ta odpověď nejspíš potěšila.

„Tak dobře. Jestli máš šatů dost, tak snad nebudu muset vůbec nikam odjíždět. A jsem rád, že se ti náš dům líbí. Doufám, že si ho budeme spolu užívat ještě hodně dlouho.“

Pustil její ruku a dodal: „A když jsi tedy ještě vzhůru, myslím, že by ses mohla na chvilku podívat za námi dolů. Pan Paxton nám dnes bude hrát svoje Concerto.“

*

Po zbytek svého života pak Susan vyhledávala tento hudební kus, nebo alespoň podobné melodie, nejen pro ten emotivní náboj, ale hlavně kvůli vzpomínkám, které ji s ním pojily: kvůli vzpomínkám na tu místnost, kde se hrálo, ozářenou světlem svic, na siluety a tváře známých, přátel a sousedů, které v dětství měla, a hlavně na to, jak se tatínkova hruď lehounce zvedala a klesala pod její drobnou dlaní přitisknutou na stříbřité nitky jeho vesty.

I.2

BYL TO OPRAVDU vydařený den, krajina hýřila všemi barvami anglického léta. Louka, kde Harriet Westermanová a Crowther sesedli z koní, svítila žlutými pryskyřníky a fialovými chrpkami a ranní vánek ji čechral, jako by rozdával dobrou náladu. Každý přemýšlivý člověk by se tu na okamžik zastavil a věnoval by chvíli času úvahám nad tou krajinou a nad tím, jaké místo v ní zaujímá. Byl to ten nejlepší opustit město, uniknout jeho ruchu i pachům. Tady se půda připravovala vydat dary svým pánům i jejich poddaným. Úroda zrála, dobytek se pásl a země sloužila těm, kdo o ni po celý rok pečovali. Byla to Anglie ve svém nejlepším období, poskytující potravu pro tělo a v podobě krásy a harmonie i pro mysl a ducha.

Paní Westermanová ani Crowther si však té scenerie nevšímali. Nepozastavili se s obdivem nad vlnami pahorků a údolí, nerozjímali nad velikostí národa zrozeného z té země. Sesedli a bez jediného ohlédnutí se vnořili mezi stromy. Podkoní se chystal odvést dolů z kopce koně, a tak alespoň ti si tak mohli užít ten úchvatný výhled a tu a tam uždibnout hebkými pysky hrst lučního kvítí.

Pěšina končila po nějakých třiceti yardech stoupání nerovným terénem na mýtince ověnčené větvemi jilmů a dubů. Bylo tu sucho – Crowther marně vzpomínal, kdy naposledy slyšel ze své pracovny šumění deště – a vzduch těžce voněl trávou, divokým česnekem a kapkami rosy. Sem by to byla hezká procházka předtím, než se člověk pustí do povinností nového dne, pomyslel si; zřejmě to byl důvod, který sem tak časně po ránu přivedl i paní Westermanovou.

Crowther si teprve nyní uvědomil, že léto už kvapem spěje ke svému vrcholu. Samozřejmě by dokázal bez váhání odpovědět, kolikátého dnes je, ano, 2. června přece, vždyť si datum předešlého dne psal jako vždy na začátku práce do svého notýsku, ale změny v počasí a ročních dobách nijak necítil v kostech, jak říkali mnozí místní lidé. Věděl, že zima je nejlepší období pro pitvu, a v létě že si služebnictvo nejvíc stěžuje na puch. Odvracel se od veškerého vnějšího světa v celé jeho velikosti, objemu a nepřebernosti, aby mohl v klidu rozebírat ty nejmenší nádoby života. Po dlouhá léta už byl naprosto věrný tajemstvím, která se mu vešla na pracovní stůl. Nezvedl od něj pořádně zrak už několik měsíců. Teď cítil pod látkou košile první krůpěje vlastního potu a vnímal, jak srdce buší námahou ze stoupání. I další vjemy byly pro něj docela neobvyklé. Položil si mimoděk dlaň na tvář, když mu na ni mezi listím dopadly sluneční paprsky.

Paní Westermanová se zastavila a ukázala před sebe jezdeckým bičíkem.

„Támhle. Je to asi deset yardů odsud, na cestičce do Thornleighu. Nejdřív to postřehl můj pes.“ Sklopila oči k zemi. „Toho jsem odvedla domů, než jsem se rozjela k vám.“

Crowther se na ni podíval. Hlas měla docela pevný; tvář jí malinko zrudla, ale to mohlo být jen stoupáním do kopce. Vydal se směrem, kterým ukazovala, a vzápětí za sebou uslyšel tichý vzdech, když vykročila v jeho stopách.

Tělo leželo hned vedle cestičky, a nebýt voskově našedlé ruky, která trčela kolmo ze záhybů tmavě modrého pláště, člověk by jej mohl snadno považovat za pouhou hromádku starého oblečení.

„Hýbalo se s tím mrtvým?“ zeptal se Crowther.

„Ne. Přiblížila jsem se k němu jen natolik, abych viděla, že je opravdu mrtvý a jak zemřel – musela jsem nadzvednout ten plášť –, a pak jsem ho zase přikryla. To je vše.“

Hejno much se promenádovalo po okrajích pláště jako slečinky v zámeckém parku a chvílemi zalézaly do skulin a pod okraje, aby se tam věnovaly nějakým soukromým muším záležitostem. Crowther si klekl, zvedl cíp látky z obličeje mrtvého a podíval do jeho vyhaslých očí. Mouchy se podrážděně rozbzučely a on je mávnutím ruky odehnal.

Jako student kdysi slyšel debatu o tom, že poslední vjem očí před smrtí zůstává vtištěn v sítnici oka. Ta myšlenka jej v mládí dost zaujala a on kdysi, ještě ve svém bývalém domově, prozkoumal oči různých nešťastných psů a dokonce i dvou koček, než usoudil, že to není možné, a všechno to vzdal. Známky, které zanechala vražda na těle oběti, byly obvykle přesvědčivější a zároveň i častější, ale Crowther přesto věřil, že se často dá mnohé vyčíst z výrazu tváře. Někteří mrtví vypadali poklidně, jiní, jako ten obličej, na který se nyní díval, se tvářili překvapeně a poněkud zklamaně. Byl to muž. Neměl žádnou paruku; vlasy barvy tmavší slámy měl husté. Crowther nadzvedl tělo a sáhl na zem i na plášť pod ním. Sucho. A tělo bylo ztuhlé, i když ne úplně. Mouchy se po chvíli zase vrátily, když jej nechal klesnout zpátky na zem.

„Když jsem to tělo našla, byla na něm rosa, a nezdálo se mi tak ztuhlé jako teď,“ poznamenala Harriet.

Crowther přikývl, ale ani nezvedl hlavu. „V tom případě bych řekl, že ten člověk zemřel v noci.“

„Že byl v noci zavražděn,“ opravila ho.

Ano, rána na krku nepřipouštěla žádné pochybnosti. Crowther znovu odehnal mouchy a sklonil se k ní. Byl to jediný ostrý řez, který přeťal krkavici, takže ten nebožák vypadal, jako by na krku otevřel druhá ústa. Dlouho asi netrpěl, pomyslel si Crowther. Ta rána byla vedena s takovou razancí, že nechybělo mnoho, aby oddělila hlavu od těla; vzadu bylo dokonce vidět i bělavé obratle mrtvého. Množství temných skvrn kolem límce napovídalo, že srdce se ještě chvíli pokoušelo pumpovat krev. Crowther si začal prohlížet trup. Muž měl na sobě poměrně čisté plátěné oblečení; vyšívaná vesta byla z dražšího materiálu; černé skvrny ji docela hyzdily. Crowther v duchu viděl, jak toho člověka někdo popadl zezadu, a hned máchl nožem; představoval si, jak krev vytryskla a mohutným, avšak rychle ochabujícím proudem stříkala na zem. Rozhlédl se kolem. Ano, tady je pár kapek na kmenech a větvích, a několik jich zahlédl i na posledních konvalinkách. Jako by pod tou hrůznou tíhou vadly. Ten člověk leží přímo tam, kde se to všechno odehrálo a kde se zhroutil k zemi.

Harriet pohyb jeho očí sledovala.

„Nedaleko odsud je místo, k němuž se váže jistá legenda,“ řekla. „Podle ní tam jeden svatý bojoval s hrozným drakem. A všude, kde se krev svatého dotkla země, kvetou do dnešních dob konvalinky.“ Vzdychla. „I když pochybuji, že by tahle smrt byla taky následkem souboje s drakem, že, pane Crowthere? Myslím, že tady nedošlo k žádnému souboji. Byl to jeden jediný výpad, nejspíš vedený zákeřně zezadu. A přepadený byl pravděpodobně mrtev dřív, než vůbec dopadl na zem.“

Crowther neměl rád, když ho někdo při práci rušil; zápal paní Westermanové mu připadal poněkud protivný. Vytrestal ji tedy tím, že se jen mlčky rozhlížel kolem sebe, zvlášť kolem místa, kde oběť ležela, tam, kde zhruba mohl stát vrah. Hlohové větve jako by se mu ukláněly, když sáhl mezi jejich bělavé kvítky pro pár nitek, které se zachytily na trnech. Vytáhl kapesník a zabalil je do něj. Teprve když je měl bezpečně uklizené v kapse, uráčil se zareagovat: „A k tomu jste dospěla na základě neúnavné četby, paní Westermanová?“

„Asi vás obtěžuji. Odpusťte.“ Stručnost její odpovědi ho tak trochu zaskočila. Honem se zlehka uklonil.

„Ale vůbec ne, madam. Vaše závěry se shodují s tím, co jsem tu sám vypozoroval.“

Chvíli mlčela a otáčela jezdeckým bičíkem v prstech. Pak tiše promluvila: „Nemyslíte, pane Crowthere, že je docela těžké vyvozovat závěry a nemít je s kým prodiskutovat? Člověk začne pochybovat o vlastním úsudku, nebo mu naopak začne věřit až příliš slepě. Nechtěla jsem na vás spěchat. Možná si jen přeji vám dokázat, že nejsem hloupá, a samou snahou o to se nakonec jako hloupá chovám.“ Kratince se mu podívala do očí a hned zase zrak odvrátila. „Abych zodpověděla vaši otázku, nečtu tak moc, jak bych ráda. Byla to jen náhoda, že jsem narazila na váš článek. Možná se vás ale dotklo to, že jsem neprojevila dostatek znechucení nad tou mrtvolou. Víte, než jsme koupili sídlo Caveley a než se narodil náš syn Stephen, strávila jsem s manželem tři roky na moři. Viděla jsem umírat lidi v boji i v míru, pracovala jsem jako ošetřovatelka, takže jsem možná zažila víc, než by snad bylo zdrávo.“

Crowther nyní hleděl přímo na ni a ona se po těch slovech v rozpacích odvrátila. Inu, pomyslel si Crowther, když se sklonil zpět k tělu, obecně je pravda, že v blízkosti mrtvého lidé často řeknou víc, než zamýšleli. Měl dojem, že právě díky tomuto jevu někteří tvrdí, že mrtvola může svého vraha označit tím, že v jeho přítomnosti začne znovu krvácet. Ale kdepak, pravda je prostě taková, že lidé mají v takové chvíli jistý nepěkný sklon zpovídat se.

Crowther začal přejíždět rukama po těle oběti. Dlaň se mu zastavila na vyboulené kapsičce vesty a on dlouhými bledými prsty sáhl dovnitř a vytáhl ze stříbrem protkávané kapsy prsten. Tížil ho na dlani, a když jej Crowther obrátil, uviděl erb vyražený do zlata. Poznal jej; stejný vídal na honosném kočáře, který čas od času projížděl Hartswoodem, a také na bráně velkého sídla za vsí. Zaslechl, jak jeho společnice zatajila dech; vstal a vložil jí prsten do nastavené dlaně. Sevřela ji okamžitě v pěst a Crowther by přísahal, že zaslechl i tichou kletbu.

„Samozřejmě, erb Thornleigh Hallu,“ řekl suše. Paní Westermanová pohlédla na něj a hned nato se odvrátila. Crowther zvedl obočí. „Měl jsem se vás zeptat hned, paní Westermanová: znáte tohoto mrtvého? Je z Hartswoodu, nebo přímo z Hallu?“

Když promluvila, nespustila oči z mrtvého; bičíkem jemně poklepávala o šaty a její hlas zněl, jako by jen hlasitě uvažovala.

„Je to cizinec. Myslím, že kdyby byl z Thornleighu nebo ze vsi, znala bych ho, ale… Kolik myslíte, že mu asi bylo let, a v jaké byl asi situaci?“

„Hádal bych tak mezi pětatřiceti a pětačtyřiceti. A řekl bych, že není zrovna chudý. Má kabát i plášť, čisté ruce a žádné jizvy nebo mozoly. Ostatně, vidíte sama. Co je to, paní Westermanová, co víte vy a já ne?“

„Nic. Snad jen něco z místní historie. Ví se tu všeobecně, že nejstarší syn lorda Thornleigha před lety odešel od své rodiny a dnes by byl zhruba ve věku toho mrtvého. Jmenoval se Alexander, vikomt Hardew. Na portrétu, který jsem jednou viděla, má i podobně světlé vlasy.“

Paní Westermanová poodešla od mrtvoly a zahleděla se po cestičce směrem k thornleighskému panství. Vánek ševelil v korunách stromů a lehce si pohrával s cípem Crowtherova pláště, jako by ho za něj tahal a pobízel tak k návratu do pracovny a ke knihám, dřív než bude vyřčeno příliš, dřív než bude překročena nějaká hranice.

„Víte, pane,“ pokračovala však paní Westermanová, „nemohu se zbavit dojmu, že by ten mrtvý nebožák mohl být dědicem obrovského majetku mých sousedů, a pokud to tak je, nechápu, proč se mu dostalo tak chladnokrevného přivítání.“

I.3

KDYŽ SUSAN NA DRUHÝ DEN dopoledne v obchodě cvičila na cembalo, napadlo ji, jestli neodmítla nabídku svého otce ohledně komorné a kočáru poněkud unáhleně. Horko začínalo být nesnesitelné; cítila, jak jí podpaží i krk vlhnou potem, a tady v Londýně se v příliš teplém počasí vždycky šířily různé městské pachy až do domů. Bylo by určitě příjemnější projíždět se na poníku a v hezkých lehkých šatech někde po parku, než se tady trápit s partiturami a zpěvníky, které otec tiskl a kterých se tu vršily celé hromady. V téhle místnosti býval většinou chládek i v létě; byl to dlouhý a elegantní prostor, kde stálo jen její cembalo, pult táhnoucí se podél jedné stěny a stolečky pod okny s vystavenými nejnovějšími nápěvy a melodiemi. Letos už i teď, začátkem léta, vzduch při nádechu přímo hřál v plicích. Susaniny ruce už znaly ta cvičení nazpaměť, a tak se vlastně nemusela vůbec soustředit. Jen sledovala prsty na klávesách a poslouchala zvuky nástroje, jako by se dívala na svoje tělo zvenčí. Mohla v klidu přemýšlet a při tom působit dojmem, že pilně cvičí, a tak se mohla v myšlenkách toulat po městě tam za okny.

Často vídala kočáry, jak se zastavovaly před jejich obchodem; i dámy, které z nich obvykle vystupovaly. Nikdy však v kočáře neviděla někoho ve svém věku. Dámy z kočáru s sebou spíš mívaly komornou nebo společnici, ne nějakou malou holčičku. Všechny byly velmi krásné, ale vždycky vyhlížely jaksi unaveně, jako by je tížilo nosit ty honosné těžké šaty. Susan si vzpomněla, jak jednou jedna dáma přišla do obchodu, právě když Susan cvičila na cembalo, a hned chtěla, aby zahrála na její slavnosti pro hosty. Nazvala ji malým Mozartem v sukni a byla z ní úplně hotová. Přesně tak to tenkrát řekla. „Já jsem z ní úplně mrtvá!“ Měla rty natřené nějakou červenou barvou a šaty na ní hodbě hlasitě šustily. Nakláněla se blizoučko k Susan a říkala jí „ty roztomilé stvořeníčko“.

Susan se to nelíbilo. Ani jejímu otci. Začal se k té dámě chovat hodně stroze a ona už se víckrát neobjevila. Susan tatínek řekl, že kdyby někdy náhodou potkala tu paní v ulicích města, nesmí se za žádných okolností dát zlákat, aby s ní kamkoli šla. Susan napadlo, jestli to nebyla nevěstka. Slýchala o takových ženách mluvit na tržišti: že prý za peníze dovolují cizím pánům, aby je líbali a dělali ještě i něco dalšího, čemu Susan nerozuměla; tušila ale, že by si její tatínek nepřál, aby o tom věděla něco víc, a tak se ho neptala. Do obchodu chodily i jiné dámy, které se na ni hezky usmívaly a nenakláněly se při tom tak nepříjemně blízko, a tatínek Susan často požádal, aby jim zahrála ukázku z toho, co bylo na prodej, aby dámy věděly, zda se jim kus líbí a zda si jej koupí, aby se jej naučily hrát také. Povětšinou se jí ale všechny zdály jen tak napůl živé. Říkala si, že to musí být hrozné, chodit pořád tak strnule a pomaloučku.

Najednou si všimla, že její prsty už samy od sebe začaly hrát další variaci.

„Všichni si musíme udělat čas na zamyšlení,“ promluvil na ni najednou otec a usmál se zpoza pultu. „A já dobře vím, že se už hodnou chvíli vůbec nesoustředíš. Jestli chceš skončit, můžeš. A jinak nikdy nezapomínej, že pod těmi mechanickými pohyby rukou hledáš opravdovou hudbu.“

Susan zvedla hlavu. Tatínek si zrovna odhrnoval pramen světlých vlasů, které mu padaly do očí. Usmála se na něj a poslušně obrátila pozornost zpátky ke klávesnici, snažila se na tu hudbu myslet, tóny jí pod rukama rostly jako živé. Alexander byl velký milovník hudby. V dílně na dvorku jejich domu se nacházel základ jeho podniku; bylo to místo, kde se skladovaly měděné desky, na které ryl noty podle nápadů jiných, byly tu lisy, které je přenášely na papír, a pan Adams tu předával lásku a umění své dceři. Přesto někdy, když kov horce a zároveň hořce páchl a její ruce umdlévaly nad klávesami, jí připadala hudba jako krutá a bezcitná vládkyně. Jako by se vysmívala, že je vždycky o krůček pozadu za tím, co by mohla umět, co by mohla vědět. Susan často vídala tatínka, jak pozdě v noci unaveně probírá účetní záznamy, a měla za to, že i on se cítí stejně. Ale i tak jí byla hudba nyní matkou a láskou jejího otce. Všech těch devět let svého života strávila v objetí hudby; byla to její každodenní strava. Nedokázala si představit jiný život.

Ve dveřích se objevil nějaký pán, lehce se oběma uklonil a začal si prohlížet otevřené partitury na pultě. Susan na něj po chvilce pohlédla znovu. Možná to ani není opravdový jemnostpán. Když se její otec znovu pohroužil do účetních knih, zadíval se na něj ten člověk pokradmu přimhouřeným a vypočítavým pohledem. Susan se z toho na moment zasekly prstíky a on si toho hned všiml a otočil se k ní. Pleť měl podivně nažloutlou. Usmál se a ona uviděla, že mu chybí několik předních zubů. Vzápětí znovu zazvonil zvonek ve dveřích a dovnitř vplula s hlasitými pozdravy dáma v krinolíně tak široké, že by se do ní vešli snad i tři lidé. A hned nastavila Alexandrovi ručku k políbení. Zažloutlý pán vyklouzl ven dřív, než se za ní zavřely dveře. Susan se zachvěla. Pocit tísně, který ten člověk s sebou vnesl do obchodu, tu vydržel ještě i zbytek dopoledne, a i když se pak Susan snažila sebevíc, cvičení už bylo jaksi k ničemu.

I.4

CAVELEY PARK, DOMOV paní Westermanové, bylo dobře udržované a vkusné sídlo, které pod správou nových majitelů jen kvetlo. Pravda, sousednímu velkolepému Thornleigh Hall se rovnat nemohlo, ale komodor Westerman byl schopný a vysoce postavený velitel, kterému navíc přálo štěstí; to vše se odráželo na velikosti jeho panství i na péči, s jakou bylo vše nově opraveno a vybaveno a s jakou se investovalo do veškerého majetku. Jeho žena si mezi místními získala pověst schopné správkyně zájmů i jmění svého manžela a její rozhodnutí se všeobecně uznávala, ba dokonce si je mnozí z okolí často brali za příklad.

Harriet Westermanová původně neměla v úmyslu usadit se na souši, když přemýšleli o koupi sídla, ale vzhledem k různým okolnostem byla nakonec její trvalá přítomnost na Caveley nejen praktická, ale přímo nutná. Její choť zatím pokračoval ve službě Jeho Veličenstvu králi na moři, nejprve na kanálu La Manche a nyní se už od začátku roku plavil v Karibiku. Paní Westermanová se tedy vzdala života na palubě lodi nebo na nějaké zapadlé námořní základně, kde by sedávala u stolu jednou s vysokými potentáty a šlechtici a jindy s rybáři a ošuntělými úředníčky z méně významných oblastí neustále se rozrůstajícího impéria své vlasti, a přijala raději pokojnější život dámy na venkovském sídle.

První z těch okolností bylo to, že si uvědomila, že sídlo takové velikosti bude vyžadovat více dozoru a péče, než by umožňoval nepravidelný a nespolehlivý kontakt z paluby lodi Jeho Veličenstva. Tou druhou bylo narození syna Stephena, který, ačkoli nyní už zjevně prospíval a byl silný a zdravý, býval slaboučké a často nemocné miminko – jež jako by odmítalo vyrůstat na moři. Narodil se na palubě lodi svého otce, když se plavili v nezvykle nepříznivém větrném počasí ze základny v Indii. Westermanovi už rok předtím o jedno dítě přišli a žal ze ztráty novorozeného chlapečka v nich od té doby stále doutnal. Ten nebožáček se narodil a umřel na opačné straně světa, a žil právě jen tak dlouho, aby jej stihli pokřtít. Pochovali ho na hřbitově Východoindické společnosti v Kalkatě. Harriet občas doposud vyvstal před očima pohled na tu malou hromádku cizokrajné hlíny, když kráčela cestičkami v anglických zahradách plných voňavé levandule. Nemluvila o té době často, dokonce ani se svou sestrou, které se jinak svěřovala nejvíc. Westermanovi udělali všechno pro to, aby se dalšímu podobnému zármutku vyhnuli. Letmo zvažovali i možnost, že by paní Westermanová děťátko nechala na výchovu v Anglii u nějaké počestné rodiny, ale komodor Westerman nakonec pochopil, jaké výhody s sebou nese mateřská péče.

Třetí okolností, která by možná plně postačovala i sama o sobě, byl fakt, že otec paní Westermanové, neambiciózní duchovní, už několik let vdovec, se už nedokázal zotavit po pádu z koně a zemřel, a zanechal tak svou mladší dceru, tehdy teprve čtrnáctiletou Rachel, bez opory a finančního zabezpečení, takže by se jen těžko protloukala životem.

Paní Westermanová se tedy se synkem vrátila do Anglie a vzdala se všech svých dosavadních úmyslů vydat se jednou zase zpátky na moře. Stala se správkyní a dohlížitelkou nad majetky svého chotě a své mladší sestře nabídla nový domov. Příjezd paní Westermanové a slečny Trenchové slavili všichni lidé ze vsi a Harriet se stala nepostradatelnou příslušnicí místní komunity hned, jak vešly ve známost její pevné zásady, moudrost a v neposlední řadě i hodnota komodorových pozemků. Paní Westermanová byla sice čas od času poněkud jízlivá a měla mírný sklon k přílišnému entusiasmu; někdy dokonce i odporovala starším sousedům, když nabyla dojmu, že se mýlí v záležitostech domácích nebo politických, ale tato pochybení se obecně připisovala jejím neobvyklým zkušenostem z cestování po světě, a vesměs se jí promíjela. Její sestru místní provdané dámy povzbuzovaly a oceňovaly jako dobrou duši Caveley. Ona se nicméně cítila zklamaná jistými zážitky z minulosti a budoucnost jí zatím připadala nejistá.

*

Slečna Rachel Trenchová zaslechla štěkot sestřina chrta, když pila v salonu horkou čokoládu k snídani a dívala se při tom z okna s pěkným výhledem na stromy v parku, ale teprve tichý, rychle potlačený výkřik jejich služebné Dido ji přiměl vstát a otevřít dveře. Hospodyně Heathcoteová, která stála se služebnou v hale, se na ni jen letmo podívala, a hned odháněla Dido směrem do kuchyně. Lokaj William také pokývl na pozdrav, ale vzápětí se otočil a odešel hlavními dveřmi dřív, než se ho stihla na cokoli zeptat. A ještě si cestou stáhl čapku až přes uši, jako by nechtěl nic slyšet. Rachel se podívala na hospodyni. Ta byla úplně zsinalá a Rachel ucítila, jak sama bledne v předtuše špatných zpráv.

„Co se děje, paní Heathcoteová? Moje sestra…“

„Madam Westermanová je v pořádku, ale v mlází na kraji lesa se našla mrtvola, slečno Rachel. Leží tam nějaký člověk s podříznutým hrdlem.“

Rachel se zdálo, jako by se jí pod nohama celý svět malinko zhoupl, a natáhla mimoděk ruku, aby se opřela o rám dveří. V náhle prázdné, netečné mysli uslyšela hlas svého švagra. Chtěla po něm jednou u večeře, aby jí řekl, co užitečného se za ta léta cestování naučil. On se jen zasmál a řekl: „Když vypukne zemětřesení, milá sestřičko, je nejlepší stoupnout si pod futra dveří a počkat, až to přestane.“

Paní Heathcoteová udělala dva drobné krůčky směrem k ní a zakryla jí výhled na couvající služebnou.

„Jen klid, slečno. Říkali, že je to někdo cizí.“ Hospodyně uchopila dívku jemně za paži. Rachel přikývla. Neodvážila se znovu pohlédnout paní Heathcoteové do tváře a raději se vrátila zpátky do salonu.

*

„Co s tím tělem uděláte? Máte nějakou představu?“ zeptal se Crowther.

„Poslala jsem už vzkaz mladému panu Hughovi z Thornleigh Hallu. Vlastně jsem k tomu využila vašeho podomka, zatímco jsem čekala na vás. Jestli to je pohřešovaný Alexander, předpokládám, že si ho vezmou k sobě. Ale pokud ne, odvezeme ho k nám na Caveley a tam počkáme na starostu.“

Crowther usoudil, že nebude vyjadřovat svůj názor na lidi, kteří dávají příkazy a úkoly služebnictvu někoho jiného, a jen poznamenal: Víte, paní Westermanová, já jsem se vždycky opravdu ze všech sil snažil, abych se o svých sousedech dozvídal co nejméně.“

Usmála se. „Myslíte kromě toho, že sledujete všechny, kdo jen projdou kolem vašeho domu, pane?“ Crowther se na ni zamračil, protože ona vzápětí téměř pobaveně pokračovala: „Ten váš zvyk prohlížet si z předních oken kolemjdoucí, jako by to byly exponáty na nějaké výstavě, už všichni znají široko daleko.“

Crowther si připadal, jako by jej přistihla při něčem nepatřičném, ale paní Westermanová si ho nechtěla dál dobírat. Naopak zvážněla.

„Předpokládám, že byste se nyní rád dozvěděl něco víc o rodině Thornleighů, že ano? Výborně. Thornleigh Hall není nejbohatší sídlo v kraji, ale je jedno z největších.“ Ukázala bičíkem k severu. „Lord Thornleigh je hrabě ze Sussexu, a to s sebou nese vlastnictví půdy. Jeho pozemky se táhnou tímhle směrem daleko za obzor, a i za jejich hranicí vlastní Thornleighové několik statků. Zámek sám je velkolepý, dobře ukrytý před očima sousedů ve velkém parku a plný bohatství, prastarého i moderního. Je jako zázrak. Nějakou dobu už jsem tam nebyla, ale vím, že majordomus zvídavé návštěvníky dokonce po zámku provádí; proslýchá se, že tam nocoval i sám nebožtík starý král. Majordomus prý dostal darem kapesní nožík od Jakuba I. a na požádání jej rád návštěvě ukáže.“ Jezdecký bičík ukázal za její rameno, na kopec, přes který sem došli. „Samozřejmě jim patří i pozemky západně od vsi. Je to opravdu velké panství, i když mám dojem, že v poslední době se i oni snaží být poněkud úsporní.“

„Lord Thornleigh tam bydlí trvale?“

„Ano, se svou druhou chotí. Je ale velmi churavý. Krátce poté, co jsme se nastěhovali na Caveley, měl jakýsi záchvat, a od té doby je ochrnutý a ztratil řeč. Bývá ho vidět jen velmi zřídka a skoro vůbec se o něm nemluví. Myslím, že se o něj stará jeho vlastní služebnictvo v horním patře zámku. A má tři syny. Alexander – nejstarší a nezvěstný dědic titulu – a Hugh – s tím se zakrátko seznámíte – jsou synové první manželky lorda Thornleigha. A jeho druhá paní má malého chlapce, Eustacha.“

„Ty jsem viděl, když projížděli kolem mého domu.“

„Ano.“ Harriet se nadechla, jako by si nebyla jistá, co říci dál. Hugh sloužil v armádě; bojoval v Americe a byl tam zraněn. Vrátil se před čtyřmi lety, když jeho otec onemocněl.“

Crowther se zamyslel nad člověkem, kterého také jednou zahlédl. Hledal tehdy knihu, která mu předtím dělala společnost u večeře, a z okna jídelny, kde ji nalezl, viděl toho gentlemana, jak se zdraví s nějakými přáteli před hostincem, jen kousíček od jeho vlastních dveří. Crowther vlastně nejdřív zaslechl jejich hlasité pozdravy a podíval se z okna, kdo že to má důvod s někým se tak radostně vítat. Spatřil z profilu celkem mladého, dobře vyhlížejícího muže a pocítil tu typickou směs závisti a opovržení, kterou pánové v jeho věku pro mladší lidi mívají. Chvíli se tím pocitem v pološeru svého prázdného domu zabýval, když vtom se ten mladý muž obrátil, aby pozdravil dalšího z přátel, a Crowther si všiml, že má pravou stranu obličeje od prostředka tváře až po linii vlasů ošklivě zjizvenou a oko zamlžené a zjevně slepé. Dokonce i v soumraku vypadala jeho tvář skoro jako čerstvě rozervaná. Jako by tomu člověku sám ďábel záviděl jeho pěkný vzhled a polovinu s ním usmlouval.

„Selhala mu mušketa,“ řekl Crowther tiše, spíš sám pro sebe, ale pak si všiml Harrietina překvapeného pohledu: „Viděl jsem ho z okna,“ trpce se při těch slovech pousmál, „a to zranění je opravdu výrazné.“

Sotva to dořekl, uslyšel Crowther kroky, které se blížily z cestičky od Thornleighu. Člověk, o němž byla právě řeč, přicházel spěšným krokem.

Dříve mohl být opravdu pohledný, ale rána v obličeji byla obludná, navíc se tvářil nepříjemně a oděv neměl zrovna upravený. Jak se vzdálenost mezi nimi zkracovala, pozoroval jej Crowther podobně, jako si vždycky prohlížel studijní materiál na svém pracovním stole: popraskané žilky kolem nosu, zarudlé oči orámované tmavými kruhy. Pijan. Jaterní potíže se vší pravděpodobností už v pokročilém stadiu. Crowthera by vůbec nepřekvapilo, kdyby z jeho dechu ucítil alkohol i v tuto časnou hodinu. Stále ho překvapovalo, kolik zámožných rodin nedokáže vychovat své syny tak, aby se z nich stali praví gentlemani.

Mladý muž promluvil chraplavým barytonem ještě dřív, než došel až k nim.

„Paní Westermanová, víte, kolikrát od chvíle, kdy jsem se vrátil domů, už mě žádali, abych se přijel podívat na mrtvého, který by mohl být můj bratr? Čtyřikrát. Viděl jsem dva tuláky v Pulborough, co se rozhodli umřít, aniž by po sobě zanechali nějakou přesvědčivou adresu či jméno, jednoho nešťastníka, který se utopil v řece Tar a našli ho až o měsíc později, takže už ho nepoznala ani jeho vlastní matka, a taky jednoho mrtvého v Ashwellu, přestože ten měl tmavé vlasy a byl o dobrou stopu menší než Alexander v době, kdy odešel z domova. A vy, madam, tu teď slídíte po kraji, abyste mi připravila další zkoušku.“

Crowther se na ni po očku podíval. Poprvé za celé to ráno mu připadla trochu zaskočená a Crowther měl dokonce dojem, že se jí zachvěly ruce. Vykročil k příchozímu a uklonil se – hodně hluboko, až to hraničilo s výsměchem.

„Inu, tento gentleman, pane, měl alespoň dost slušnosti nechat se zavraždit nedaleko vašeho domu, takže vám to výrazně ulehčil.“

Mladý pán Thornleigh sebou trhl a otočil se k němu, a Crowther si teprve teď uvědomil, že stojí na místě, kde jej svým zraněným okem asi vůbec nezaregistroval. A napadlo ho, jestli by se dotyčný takhle osopil na dámu, kdyby věděl, že tu není sama. Vypadal i přes ty jasné alkoholické příznaky zmužile; byl plný sil. Asi jezdí na koni, i když mladická muskulatura už se mu mění v tuk. Crowther si zkoušel představit, jak by asi vypadala svalovina jeho paže, kdyby z ní stáhl kůži.

Mladý pán si odkašlal. Měl alespoň natolik dobré chování, že se zatvářil mírně rozpačitě.

„Vy asi budete ten náš vědec, pan Gabriel Crowther, nemýlím-li se?“

„Ano, to jsem já.“

„A já jsem Hugh Thornleigh.“

Uklonil se a potřásl hlavou; zdálo se, že mu malinko spadl hřebínek. „Omlouvám se, paní Westermanová. Jsem v mizerném rozpoložení. Děkuji vám za ten vzkaz a doufám, že nález toho nešťastníka vámi příliš neotřásl.“ Odmlčel se a znovu si odkašlal. „Rodině se doufám daří dobře.“

Nyní v něm Crowther málem našel i zalíbení. Pod tou špatnou náladou skrýval ten člověk zbytky osobního kouzla. Jako by tím potřesením hlavou shodil masku a pod ní se objevilo jeho lepší já. Byl jako medvěd ve fraku. Šelma – ale ochočená. Crowther si vzpomněl na svého vlastního bratra.

Paní Westermanová se ovšem ještě zlobila. Promluvila chladně a dívala se při tom spíš skrz toho mladého muže než na něj.

„Máme se všichni dobře, pane Thornleighu. Ten nebožtík je tady.“ Špičkou bičíku odhodila cíp pláště z tváře mrtvého. Thornleigh se zprudka nadechl.

„Říkal jsem si, že to bude nejspíš zas jen nějaký tulák. Vy jste tvrdila, že byl zavražděn…“ Přistoupil blíž. „Našlo se u něj něco?“ Harriet mu do nastavené ruky upustila prsten a hned si nasadila rukavičku. Hugh se zachvěl, když se prsten dotkl jeho dlaně a zablýskl se ve slunci. Pak opět vzhlédl a zeptal se: „Nic víc?“

„Ještě jsme se mu v kapsách nehrabali, bohužel,“ ucedil Crowther. „Smím se vás zeptat pane, zda znáte toho muže.“

Hugh se nadechl a narovnal ramena.

„Jsem si jist, že Alexander to není, i když je zhruba v jeho věku a má podobnou barvu vlasů. Opět se vám omlouvám, madam. A netuším, jak přišel k tomu prstenu. Ten je jednoznačně Alexandrův. Sám takový také nosím.“ Napřáhl levou ruku a ukázal jim na prostředníku dokonalé dvojče prstenu, který našli u mrtvého.

„Jak si můžete vůbec být tak jist?“ zeptala se Harriet. „Myslím, že jste jednou říkal, že jste Alexandra neviděl už dlouhá léta.“

„Viděl jsem ho naposledy v pětašedesátém, těsně předtím, než jsem narukoval ke svému pluku. Ale jsem si zcela jist. Kdyby tu přede mnou ležel Alexander, poznal bych ho, bez ohledu na to, kolik uplynulo let. Tenhle člověk mi není ani povědomý. Proto věřím, že to nemůže být Alexander.“ Obrátil se ke Crowtherovi. „Můj bratr si kdysi v dětství ošklivě zlámal nohu při pádu z koně. Od té doby na ni tak trochu napadal. Rozpoznal byste, jestli měl tenhle člověk takové zranění, kdybyste ho mohl podrobněji vyšetřit? Možná už ale od vás žádám příliš.“

„Takové zranění by se jistě ukázalo a já tělo milerád prohlédnu.“

Hugh krátce přikývl. „Dobrá, to by pak mohlo posloužit jako důkaz pro koronera a jeho lidi a já vám za vaši námahu již předem děkuji. Sám za sebe jsem si ovšem jist, že to není Alexander. A díkybohu za to.“

Paní Westermanová vzdychla. „Tak to ráda slyším. Ten mrtvý se nachází sice jen kousek od hranice, ale přece jen na pozemku Caveley Parku, takže jej nechám odvézt do mého domu, než přijede starosta a než se rozhodneme, co dál – pokud tedy nemáte námitky, pane Thornleighu.“

Hugh se na ni díval poněkud déle, než nutně musel, a Crowther si všiml, jak v jeho pohledu na okamžik probleskla touha se studem zároveň. Crowther se mimoděk nechal unášet myšlenkami. Mladý, zjizvený z bitvy, ale pohledný soused, manžel daleko na moři… Pak se pro sebe usmál: už začínám podléhat romantickým představám.

„V pořádku, paní Westermanová. Mohu vám ještě nějak pomoci?“

„Ne, děkuji. Moji lidé tu budou co nevidět a s panem Crowtherem mrtvého doprovodíme.“

„Dobrá.“ Hugh se oběma pouze uklonil a hned se otočil a vyrazil zase z kopce dolů, zpátky k domovu – a to tak rychle, jak jen mohl, aby to nevypadalo, že rovnou utíká.

„Ten člověk pije,“ poznamenal Crowther, když modrý frak pohltila zeleň lesa. Harriet Westermanová se opřela zády o kmen jasanu na okraji cestičky.

„Ano, to bohužel ano. O dům se stará správce Wicksteed a on se jen drží lahve.“

„To ho nejspíš nakonec zabije – a docela rychle, řekl bych, když je v takovém stadiu už teď.“

„Dobře mu tak.“

Crowther se otočil a vytřeštil na ni oči. Je to zvláštní žena, to nepochybně, ale říct něco takového? Vůbec ho nenapadlo, že by jím mohly otřást řeči dcery pravého anglického gentlemana. To mi asi zůstalo ještě víc dobrých způsobů, než bych čekal, pomyslel si. Paní Westermanová se dál klidně dívala do země před sebou a klepala o ni koncem bičíku. Za kratičkou chvíli oba zaslechli nové kroky a na cestě k nim se objevili dva pacholci z Caveley. Harriet vzdychla a zvedla oči.

„Takové krásné poklidné místo to tu bývá. A dnes je tu rušno jako uprostřed Londýna.“ Napřímila se, klidným a vyrovnaným hlasem dala svým lidem příkazy a nakonec se otočila zpátky ke Crowtherovi. „Pojďte prosím se mnou k nám, pane Crowthere. Počkáme spolu na starostu a potom se na toho mrtvého podíváme trochu víc detailněji.“

Jak se sluhové chystali odnést tělo z kopce, Crowther si všiml, že Harriet hledí zamyšleně na cestu dolů, po které předtím odešel Hugh Thornleigh. Hněv se jí z tváře vytratil a vystřídal jej soucit.

I.5

RACHEL, STÁLE POBLEDLÁ, se nemohla zbavit hrůzné myšlenky, že ten mrtvý mohl být Hugh Thornleigh a že si skoro na dohled od jejich domu podřízl hrdlo sám, ale nakonec se vzpamatovala natolik, že byla schopná pozdravit svou sestru a pana Crowthera, když dorazili, a nalít jim čaj, aniž by se jí ruce viditelně třásly.

Pana Crowthera zahlédla jednou či dvakrát na ulici a také v okně horního patra jeho domu, jak hledí ven a zjevně vůbec nevnímá, co se děje; samozřejmě se jí od komorné také donesly různé zvěsti o něm, sotva se do vsi přistěhoval. Že je to samotář a jeho život je obestřen temnými záhadami. Příliš o něm ale ten rok, co v Hartswoodu bydlel, nepřemýšlela; její mysl zaměstnávaly osobní záležitosti, a tak nyní uvítala příležitost prohlédnout si ho trochu víc zblízka. Jeho věk odhadovala asi tak na padesát, na hlavě měl své vlasy, žádnou paruku ani příčesek, byl hodně bledý a hrozně hubený, ale na druhou stranu musela ocenit vysokou postavu a pevné držení těla. Očekávala u něj jistou strohost, jakou si spojovala s učenými lidmi, ale on se pohyboval ladně, skoro půvabně. Musel být v minulosti zvyklý na společnost, pomyslela si. Rysy měl docela jemné, i když rty se jí v té tváři zdály trochu úzké, a přestože jeho výraz nepůsobil vysloveně vlídně, nedal se označit ani za nepřívětivý. Pan Crowther se rozhlížel po salonu se zdvořilou zvídavostí a Rachel usoudila, že je docela sympatický.

Rachel občas napadlo, že její sestra není zrovna okouzlující hostitelka, ale i tak ji překvapilo, jak se Harriet absolutně nesnaží s hostem aspoň zdvořile konverzovat. Stála na protilehlé straně místnosti, hleděla do prázdna a prsty ruky, kterou si podpírala bradu, si poklepávala po tváři. Rachel cítila, že by odpovědnost za situaci měla převzít sama; byla mladinká, a tudíž ochotná nahradit svou snahou nedostatky, které vnímala u ostatních lidí.

„Ráda vás poznávám, pane Crowthere. Vy jste pro místní společnost obestřen závojem tajemství.“

Crowther se na sestru paní Westermanové podíval a chviličku pátral v paměti po jejím jménu.

„Já nejsem příliš společenský, slečno… Trenchová. A jsem si jist, že je to k mé vlastní škodě.“

Harriet se ušklíbla. „To zcela nepochybně, pane Crowthere. Moje sestra hraje strašně ráda vrhcáby a karty. To už jste se připravil o bezpočet báječných večerů, když se odmítáte blíže poznat se svými sousedy.“ V hlase jí zazněl posměch a Rachel si uvědomila, že byl určen jí. Zrudla a trochu překotně vstala.

„Omluvte mě, prosím,“ vyhrkla. „Musím se jít domluvit s paní Heathcoteovou ohledně oběda.“

Crowther se málem ani nestačil uklonit, jak vyběhla ze dveří, a Harriet se za ní dívala se svraštělým obočím.

„K čertu. Zase jsem ji urazila. Já jsem někdy docela bezcitná sestra. Jenže, víte, je jí osmnáct a na svůj věk je trochu moc ostýchavá.“

Crowther na to neřekl nic, ale dál si paní Westermanovou prohlížel přes okraj elegantního šálku s čajem.

„Přemýšlím, co by bylo správné udělat, pane Crowthere, a ty Racheliny pokusy o zdvořilost mě prostě popudily.“

Crowther nehodlal její náladu nijak komentovat, a raději se poklidně zeptal: „A k čemu jste dospěla, madam? Co by tedy bylo správné udělat?“

Paní Westermanová hleděla do kouta salonu, kamsi do neurčita.

„Povím vám nejprve, co se podle mě bude dít dál, a doufám, že mě upozorníte, pokud budou mé závěry mylné.“ Crowther přikývl. „Nuže tedy. Nejdřív sem přijede starosta a sdělí nám, že dal zavolat koronera a zítra odpoledne že se v hostinci U Medvěda a koruny bude konat slyšení před porotou. Optá se nás na náš názor a bude souhlasit s tím, že bychom měli tělo důkladně prohlédnout, abychom pokud možno zjistili, kdo ten člověk byl a proč sem přišel; také musíme zkontrolovat, jestli náš mrtvý nemá zlomeninu, jakou by měl mít Alexander Thornleigh.“ Harriet při řeči odpočítávala jednotlivé body svých úvah na prstech. „Nenajdeme nic dalšího podstatného než to, co už stejně víme. Zítra nás koroner zdvořile vyslechne a porota dospěje k závěru, že tento neznámý muž byl z neznámých důvodů zavražděn jiným neznámým člověkem, a poprosí Boha o slitování nad jeho duší. V ideálním případě se najde někdo, kdo ho viděl přijíždět od Londýna, a z Londýna, jak všichni víme, přichází veškeré zlo a špatnost. Proto budeme předpokládat, že tohoto muže jeho zkáza následovala z města a tím to všechno skončí. Snad ještě krom toho, že vás budou ještě pár dní po pohřbu bedlivě sledovat, jestli náhodou nechcete tělo vykopat, abyste na něm mohl provádět svoje bezbožné experimenty.“

Crowther se usmál. „A to bude vše.“

Chvíli oba dva mlčeli.“Myslíte, pane Crowthere, že byl v tom lese náhodou?“

Harriet vyslovila tu otázku lehce, ale Crowtherova odpověď zazněla vážně a on při tom na ni upíral oči.

„Ne. Myslím si, že se tam měl s někým sejít, a buď ten druhý nebo někdo jiný, kdo o té schůzce věděl, ho napadl a zabil.“

„A pokud to tedy bylo místo setkání…“

„Pokud to bylo místo setkání, měl se setkat s někým z Thornleighu nebo z Caveley. Řekl bych, že si myslíte totéž, a přesto pochybuji, že byste podezírala někoho ze sousedství. Avšak tohle nám stejně nepomůže, abychom přišli na to, co dělat dál.“

Paní Westermanová vstala a poodešla k jednomu z francouzských oken, která nabízela výhled na park po straně budovy.

„Možná jsme byli s manželem trochu naivní, když jsme tenhle dům kupovali. Není pro mě jednoduché udržovat tak velké sídlo a zároveň se starat i o manželovy záležitosti, když je pryč. Zezačátku jsem to dělala všechno pro manžela a pro syna.“ Rychle se otočila a usmála se na Crowthera. „Teď máme ještě i dceru – je jí teprve půl roku. Jmenuje se Anne. Narodila se den předtím, než její otec odplul do Karibiku.“ Tvář se jí pokaždé trochu rozjasnila, když mluvila o svých dětech. Crowther už se začínal připravovat na delší monolog o jejich jedinečných vlastnostech a půvabu, ale paní Westermanová pokračovala v myšlenkách dál. „Možná, že kdybych se mohla rozhodovat jen sama za sebe, prostě bych odsud odjela, ale já jsem tvrdohlavá, pane Crowthere. Toto je nyní můj domov, tato vesnice je můj domov, a Thornleigh jako by nad ní seděl jako velký černý krkavec. Na tom zámku se děje něco špatného. Něco tam zahnívá. Tím jsem si zcela jistá.“

Crowther odložil šálek a trochu unaveně se na ni podíval. „A já si troufám říci, že jsem si už nějakou dobu zcela jist – a vy teď máte veškeré morální právo, které vám mrtvola nalezená na vašich pozemcích může poskytnout –, že si teď dopřejete to dobrodružství a pokusíte se odhalit vraha. Oproti spravování majetku to bude vítaná změna. Och, a jelikož jste před chvílí sama popsala Thornleigh Hall jako dobře ukrytý ve velkém parku, myslím, že nemohu akceptovat, že jej nyní přirovnáváte ke krkavci. Snad jedině k draku ve své sluji.“

Harriet vypadala překvapeně. „Jsem ráda, že jsem se na vás obrátila, pane Crowthere. Jste velmi upřímný.“

„Vytáhla jste mě z postele před polednem, předvedla jste příšerný nedostatek úcty vůči místní šlechtě a v mé přítomnosti jste přinejmenším jednou hrubě zaklela. Nemůžete dost dobře očekávat, že se budu obtěžovat běžnými zdvořilostmi.“

Dívala se na něj, zatímco mluvil, ale jemu se na tváři neobjevil ani nepatrný úsměv, který by jeho slova zmírnil.

„Je mi to tak milejší,“ odpověděla a tvářila se spokojeněji, než by Crowther čekal. „A vy máte o těch mých přirovnáních pravdu. Jenže já mám pro draky odjakživa slabost, takže je nehodlám urážet podobným srovnáním. Až se příště zase budu chtít vyjádřit dostatečně poeticky, označím Thornleigh Hall nejspíš za hnízdo zlých ošklivých pavouků.“ Crowther se trochu pousmál. Paní Westermanová se mu zahleděla do tváře. „Copak vás to nezajímá? Vy byste se nechtěl dozvědět, proč ten člověk zemřel a čí rukou? Ty nitky zachycené v houští… Pochopila jsem vaši vstřícnost tak, že vás ta záhada zaujala.“

Crowther vzdychl a poposedl si v křesle.

„Tohle ale není žádná společenská hra, madam. Nevyřešíte tu rébus a nesklidíte za to zdvořilý potlesk. Budete muset klást impertinentní otázky, a jakkoli je to oprávněné, asi vám za to nikdo vděčný nebude. Tuto cestu už odmítla spousta moudrých lidí, a vy byste se možná měla zamyslet, zda by nebylo lepší následovat jejich příklad. Já mám svou práci s mrtvými doopravdy rád, protože od mrtvých se dozvím spíš pravdu, a oni jsou často lepší společníci než živí. Já už dlouhá léta upřednostňuji mrtvého psa před hrou v karty.“

Harriet se překvapeně zasmála, a on bez jakýchkoli emocí pokračoval: „Možná vám pomohu vymýtit to vaše hnízdo pavouků, draků nebo krkavců, ale udělám to jen z pozice síly. Nemám co ztratit.“

„A já snad ano? Myslíte třeba reputaci? Už i tak je o mně známo, že umím být trochu moc přímočará, ale ano, možná si mohu uškodit ještě víc, když se pustím do téhle záležitosti. Tak ať. Musím udělat to, co považuji za správné, abych se mohla dál čestně dívat svým blízkým do očí. Vaše pomoc by pro mě byla neocenitelná. Přesto nevím, jak vás o ni požádat. Možná opravdu nemáte co ztratit, ale na druhou stranu netuším, jaký by vám to mohlo přinést prospěch. Nenamlouvám si, že byste mi nabízel svoje služby kvůli potěšení z mé společnosti.“

„Možná byste měla.“ Harriet zvedla obočí. „Ne, madam, nemám sebemenší úmysly s vámi jakkoli flirtovat, ale zmiňovala jste se prve o nebezpečí osamělosti a o tom, jak se člověku z toho důvodu může pokřivit úsudek.“ Prohlížel si posmutněle vzorek na koberci pod svými černými botami. „Myslím, že v práci, kterou v současnosti dělám, se zaměřuji poněkud nesprávným směrem, takže mě nevytrhnete od ničeho důležitého. A z mého článku už víte, že si příležitostně dopřeji radost zkoumat stopy po vraždě. Takže vskutku nemám na práci nic lepšího než vám pomoci k tomu, abyste se zničila.“

„Ať už jsou vaše důvody jakékoli, pane, máte mé vřelé díky.“

Dveře do salonu se otevřely a vstoupila služebná.

„Madam, právě přijel pan starosta Bridges.“

„Výborně, Dido.“

Starosta se dovnitř hrnul jako záplava a na Harriet se při tom usmíval s tak neskrývanou srdečností, že Crowtherovu útlou postavu tou silou málem na dálku srazil k zemi.

Starosta Bridges byl podsaditý muž, možná tak o deset let starší než Crowther, a i člověk, který jej vůbec neznal, by jej nemohl považovat za nikoho jiného než za pravého gentlemana z anglického venkova, za člověka ze staré školy. Měl zarudlou kůži a postavu muže, který si rád dopřeje svižnou vyjížďku na koni i hlučnou hostinu s přáteli. I jeho povaha působila v jemném prostředí salonu jaksi příliš bytelně; vyplňovala nezničitelnou dobrosrdečností veškerý prostor, každou skulinu mezi nábytkem. Crowther okamžitě pocítil únavu už jen z pohledu na něj.

Starosta se k nim vrhl s napřaženýma rukama.

„Madam Westermanová, to mám ale radost, že vás zase vidím! Tahle chvíle je ozdobou mého dnešního dopoledne! A jako vždy jste hotový obraz dokonalého zdraví! Musím si vás prohlédnout opravdu důkladně, má drahá, protože, jak jistě víte, má paní mi nedá pokoj, dokud ze mě nedostane každičký detail o tom, jak vyhlížíte, stejně jako o všem dění u vás! A slečna Rachel je zase alespoň třikrát půvabnější než minulý měsíc – zrovna jsme si v hale vyměnili pozdravy. Nevídáme se dostatečně často, má drahá, v tom musím dát své ženě plně za pravdu, a ona se tím také vůbec netají.“

Harriet se smíchem vykročila ke starostovi a potřásla mu s nefalšovanou srdečností rukou.

„Daří se mi vskutku dobře, jak vidíte, pane starosto. A můžete své paní podat dobré zprávy o nás všech. Malý Stephen jen kvete, i naše miminko skvěle prospívá, a poslední zprávy od komodora Westermana jsou plné dobrého větru, klidného počasí a vzorné posádky! Tak alespoň vychvaluje ty, kterým sám velí.“

Starosta nepatrně svraštil čelo. „Ani o Rodneym nemá žádné pochybnosti?“ Harriet neodpověděla. „Inu, uvidíme, však uvidíme.“ Pak se tázavě zahleděl na Crowthera, který se téměř krčil v nejstinnějším koutě, jaký salon skýtal, jako by se bál, že se na něj starosta vrhne a s chutí ho sní.

„Pane starosto, toto je pan Crowther, který tu loni v létě koupil dům Laraby. Pane Crowthere, náš místní vykonavatel spravedlnosti a dobrý přítel nás všech, starosta Bridges.“

Pánové se jeden druhému lehce uklonili a starostův obličej se rozzářil ještě o něco více v nadšení z nové známosti.

„Je mi potěšením, pane. Slyšel jsem o vaší pověsti muže oddaného vědě a rád vás poznávám, moc rád.“ Chviličku dychtivě hleděl Crowtherovi do tváře. Potom se otočil k paní domu a jeho rázem zvážněl. „Tak tedy, povězte mi, madam Westermanová, o té smutné záležitosti. Jediné, co vím, je to, že se dnes ráno našla ve vašem lese nějaká mrtvola.“

Harriet se s ním podělila o vše, co zatím s Crowtherem zjistili a usoudili o smrti toho neznámého; zmínila se i o Hughově přesvědčení, že se nejedná o jeho bratra. Starosta byl čím dál víc zasmušilý, a jak Harriet mluvila dál a dál, nezdržel se tichých komentářů typu: „To je ale smutné!“ nebo „Vskutku šokující!“

Když Harriet skončila, starosta chvíli mlčel. Pak promluvil: „Nevím, co dělat, madam Westermanová. Můžeme samozřejmě pátrat po okolí, jestli někdo v uplynulých dvou dnech neviděl nějakého cizince a zda by nevyšlo najevo něco, co by mohlo vyvolat oprávněné podezření. Obávám se, že tohle přesahuje všechny mé zkušenosti. Madam, my jsme staří dobří přátelé, takže před vámi nebudu skrývat, jak strašlivě nesvůj se z toho cítím. Ano, nějaké pátrání nepochybně proběhnout musí. Ten prsten je poněkud matoucí, vrhá na celou věc stín, hodně temný stín. Myslíte, že měli Thornleighovi o Alexandrovi a jeho životě v uplynulých letech nějaké zprávy?“

„O žádných jsem neslyšela.“

„Vyskytly se tu jisté řeči,“ připustil starosta, „povětšinou o tom, že žije někde v Londýně. Ale nedoslechl jsem se to na Thornleigh Hallu. Nu což, rozhodně musíme povolat koronera, aby sestavil porotu. Mohu si vzít někoho z vašich podomků, aby mi ukázal to místo? A taky se samozřejmě podívám na toho mrtvého a udělám si pár poznámek. Skličující událost, není-liž pravda?“ Obrátil se ke Crowtherovi. „A budete ochoten provést nezbytné vyšetření toho nebožáka, pane? Byli bychom vám za to nesmírně vděčni.“ Crowther se jen uklonil.

Starosta se rozzářil. „Jistě, jistě. Výtečně. Vy jste dobrá duše.“

„A kdo je vlastně tady v kraji koronerem?“ zeptala se Harriet.

Starosta mluvil stejně tak k římse nad krbem jako k oběma přítomným a poškrábal se při tom mimoděk pod parukou.

„Ale, to je jeden takový nepříjemný chlapík někde od Grassertonu. Ujal se té povinnosti, aby dodal lesku svému právnickému řemeslu. Nejspíš uspořádá tu svou radu zítra odpoledne v šenku U Medvěda. Musím vás požádat, abyste se tam také dostavila, moje milá. A někdo z porotců o tom pak nepochybně něco naškrábe do londýnských novin – dneska to dělá každý. Moc mě to mrzí.“

Harriet mu položila dlaň na paži.

„Nic si z toho nedělejte, pane. Poobědváte s námi, až skončíme s prohlídkou toho mrtvého?“ Jestli si Harriet i nakrásně všimla, jak starostovi zaškubalo kolem očí, když slyšel, že by se měl podílet na Crowtherově vyšetřování mrtvoly, nedala to na sobě vůbec znát. „Paní Heathcoteová už určitě počítá, že budeme jíst ve čtyřech. Pokud vás ovšem vaše paní oželí doma.“

Starosta se hned zase rozzářil. „Ale proč ne! Když jí pak poskytnu dostatek podrobností o tom, jak se máte a co děláte, ráda se beze mě obejde třeba i celé odpoledne! Zajedu tedy nyní ke koronerovi a domluvím to slyšení před porotou.“

Harriet cinkla zvonečkem a za okamžik se objevila Dido, aby starostu doprovodila.

Bridges se ještě otočil ke Crowtherovi. „Jsem váš služebník, pane,“ řekl s úklonou a odcházel.

I.6

ZATÍMCO STAROSTA se pustil do plnění omezených možností zákona – sám, protože koronera i konstábla si místní farníci vybrali tak, aby to byli lidé, kteří jim nebudou dělat velké potíže –, Harriet s Crowtherem vyšli z domu a zamířili k užitkovým budovám, kolem současných velkorysých stájí k menšímu přístavku v koutě dvora, kde bývali koně ustájeni dřív. Byl to velký otevřený prostor, jižní i severní strana byly rozdělené každá do tří prázdných stání a ve východní stěně bylo velké nezasklené okno s okenicemi dokořán. Hrubě tesané trámy se přízračně zvedaly do pološera pod střechou a na kamenných dlaždicích na zemi se usadily sluneční paprsky, které sem teple a zářivě proudily oknem i dveřmi. Ve vzduchu vířila smítka prachu a slámy. Z velikých železných hřebíků ještě visely části postrojů a různého nářadí a vonělo to tu starou kůží a levandulí. Ve volném prostoru stál uprostřed dlouhý stůl a Crowthera napadlo, že se asi při různých příležitostech běžně používá k hostinám. Nyní na něm ovšem leželo tělo mrtvého, decentně přikryté bílým plátěným prostěradlem. Působilo dojmem oběti na oltáři. Na lavici pod oknem stála široká mísa a džbán a několik pečlivě poskládaných utěrek.

Crowther si přikryl rukou oči a zhluboka vydechl. Když oči zase otevřel, uvědomil si, že se na něj Harriet upřeně dívá s hlavou nakloněnou tázavě ke straně.

„Odpusťte, pane Crowthere, ale vypadáte velmi unaveně.“

„To taky jsem, paní Westermanová. Já mám ve zvyku pracovat po večerech a v noci; dopoledne většinou prospím, pokud zrovna nemusím prohlížet povražděné sousedy.“ Propletl prsty a promáčkl dlaně tak, až mu v kloubech zapraštělo, a pak pokračoval už věcněji: „Tak tedy, celkovou pitvu provádět nebudeme. Není na to zrovna vhodné počasí, koroner a jeho lidé se zítra ráno na tělo ještě podívají, a ostatně si můžeme být celkem jistí, jak ten člověk zemřel. Omezíme se jen na ty vedlejší záležitosti a zjistíme, jestli má na noze známky dávného zranění.“ Harriet se napřímila, jako by jí někdo zavelel, aby stála v pozoru, a přikývla. Crowthera napadlo, jestli při tom nemusela potlačit nutkání zasalutovat.

Sundal si kabát a chystal se jej pověsit na hřeb opodál, když vtom si všiml, že na lavici vedle džbánu leží také svazek jeho vlastních nástrojů zabalených v měkké kůži.

„Kde se tu vzalo tohle?“

„William si je vyžádal od vašeho služebnictva, když se vracel přes vesnici sem. Kdybyste je nevyžadoval, vrátil by vám je zase domů dřív, než byste si všiml, že je vůbec někdo odnesl.“

„Vy to máte všechno nějak dobře zařízeno.“

„William i David byli s mým mužem a se mnou na moři. Manžel paní Heathcoteové slouží u něj na lodi dodnes. Ani bych si ve své domácnosti nemohla přát lepší společnost. Služebné přicházejí a zase odcházejí, ale obecně vzato si myslím, že žádná žena ještě neměla tak dobré a tak věrné služebnictvo.“

Crowther se obrátil zpátky k mrtvole a přemítal, jestli někdy na moři byla i slečna Rachel Trenchová, a pokud ne, jaký má asi názor na svou současnou rodinu.

Čekal, že paní Westermanová nyní odejde, ale mýlil se. Naopak. Ohrnula si rukávy a kolem pasu si uvázala zástěru. Když si všimla, že se na ni Crowther překvapeně dívá, letmo se pousmála.

„Říkal jste, že to nebude celková pitva.“

„Ovšem.“

„Pak se domnívám, že to zvládnu.“ Přešla k mrtvému a stáhla z něj prostěradlo. Pak její pozornost upoutalo něco na jeho ruce a ona se sklonila blíž.

Crowther kdysi studoval u nejlepších chirurgů a profesorů anatomie v Evropě. Byli to vesměs praktičtí pánové, kteří měli pořád napilno, typická pro ně byla zvídavost; jemnocit u nich dávno otupila práce s mrtvolami a nezbytné kontakty se světem zlodějů mrtvol a lapiduchů. Viděl už bezpočet lidských těl rozřezaných na kusy, s nimiž se manipulovalo jako s věcmi, znal dobře podlahy pokryté lidskou krví a vzduch přesycený pachem tělních tekutin, i hemžení tuctů pánů v napudrovaných parukách nad orgány, které vykazovaly nějaké zvláštnosti, na něž je jejich profesoři důrazně upozorňovali. Teď měl dojem, že nikdy nezažil nic tak šokujícího či snad podivně krásného, jako byl pohled na madam Harriet Westermanovou, jak se dotýká bělostné dlaně ztuhlého zápěstí a prohlíží si pozorně tu mrtvou hmotu. Ta šedavá vosková prázdnota v těsné blízkosti její jemné narůžovělé tváře a inteligentního pohledu působila jako metafora božské jiskry. Kdyby teď Harriet na tu ruku dýchla a vrátila jí teplo a život, Crowther by ten zázrak přijal jako samozřejmost a uvěřil by.

„On něco drží. Máte pinzetu?“

„Jistě.“

Podal jí nástroj a díval se, jak jej vtlačuje mezi mužovy prsty. Kousala se do rtu samým soustředěním.

„Tady to máme!“

Podala Crowtherovi okázale pinzetu a on viděl, že je v ní malý útržek papíru.

„To si nesl s sebou. Nějaký vzkaz nebo dopis, který patřil k tomu prstenu, a vrah mu ten papír sebral,“ prohlásila rovnou.

„Možná. Nebo to byl účet od krejčího.“

Přimhouřila oči. „Pochybuji, že se někdo hodlá s někým sejít uprostřed noci v lese a při tom drží v ruce účet od krejčího. I když vás chápu. Jednám příliš unáhleně.“ Natáhla se pro ten útržek, zabalila jej pečlivě do kapesníčku a odložila stranou.

„Netrpělivá možná skutečně jste. Ale jinak postupujete přesně tak, jak bych vám poradil já.“

„Vy zapomínáte. Četla jsem váš článek a pozorně jsem se dnes ráno v lese dívala, co děláte. Jsem vaše studentka.“

Crowther jen krátce zvedl obočí a otočil se zase k mrtvému.

V kapsách pláště našli jen peněženku s několika šilinky a Crowther uvažoval, kde asi na svého majitele marně čeká další majetek, pokud nějaký měl. Boty byly trochu zaprášené, ale zachovalé. Šatstvo přijatelné kvality, i když místy už trochu obnošené; jen materiál a zdobení vesty si mohly dělat nárok na označení „módní“. Byla to snad známka slabosti pro něco krásného v jinak střízlivém životě? Pokus vyhlížet noblesně? Crowther mnul látku vesty v prstech, aby lépe poznal její kvalitu. V určitém období jeho života to mohla být klidně i jeho vlastní vesta.

„Jak daleko je odsud do Pulborough? A staví tam dostavník?“ zeptal se. Harriet se na něj překvapeně podívala. „Neměl jsem od svého příchodu do Hartswoodu ještě důvod kamkoli cestovat,“ dodal honem Crowther na vysvětlenou.

„Je to asi čtyři míle. Dostavník do Londýna tudy projíždí každé úterý a z Londýna každý čtvrtek. Zajímá vás asi, jak se ten člověk do naší vesnice dostal, viďte?“

„Přesně tak. A nejpravděpodobnější je, pokud přijel z Londýna, že jel dostavníkem a potom šel kus cesty pěšky. Má ještě na botách prach ze silnice.“

Paní Westermanová jen mlčky přikývla a pak vzala jednu utěrku, namočila ji a začala bez váhání poklidně stírat krev z kůže kolem té strašné rány na hrdle. Crowther na ni chviličku nevěřícně hleděl, ale potom si jednu utěrku z hromádky vzal a pustil se do stejné činnosti jen z druhé strany. Mlčeli už tak dobrých několik minut, až si Crowther postupně začal uvědomovat atmosféru úcty a pokory, jež se šířila vzduchem a pronikala mu až do morku kostí. Znal ji ze své pracovny; ten pocit úžasu, který se dostavoval se soustředěním nad mrtvým tělem, na cévami, kterými dřív tak pomíjivě a mnohdy i krutě proudil život. A dávno už věděl, že je to z jeho pocitů to nejbližší k víře v Boha, čeho je schopen.

Obrátil se k oknu, hodil utěrku do mísy a chvíli sledoval, jak voda kolem ní růžoví. Vzpomněl si na slova básníka a lékaře Harveyho: „A všechny části krmeny jsou, udržovány i živeny krví teplou, dokonalou, prchavou, žití i ducha plnou...“

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Nástroje temnoty.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.