Věnováno Matějovi a jeho mamince,

LP 2011.

Napsal: © Jaromír Černohorský

Obálka: © Marika Paulíková

ISBN: 978-80-87415-31-3

Vydáno ve spolupráci s náboženskou obcí

Církve Československé husitské, Vratislavova 8, Praha 2

OBSAH

Předmluva pro dospělé

Předmluva pro děti

Na kraji lesa

V lesní rokli

Dobrý skutek zažene smutek

Ptačí příběh/ Předjaří

Medvěd Karel

Májová veselice

Lesní setkání

Myška Gituška

Je po dešti

Pejsek Arnoštek

Kulíškův výlet

Liborovy nápady

Kulíšek a Čepička

Pejsek nalezenec

Čepička a Kulíšek

Nečekaný návrat

Sokolík Jindřich

Medvědí spánek

O vánocích …, dlouhé noci …

1. vánoční

2. vánoční

Doslov

Předmluva pro dospělé:

V současné záplavě mnoha moderních dětských hrdinů, pocházejících z anglosaského a asijského prostředí jsem se rozhodl vytvořit pásmo pohádek či povídek o zvířátkách ze zdejšího středoevropského regionu.

Pohádkové příběhy mají pobavit i poučit malého čtenáře či posluchače a lze je snadno při čtení těm nejmenším variabilně a konverzačně přizpůsobovat a objevovat v nich i historky a poučení ze současného života i z vlastní zkušenosti.

Postavami jsou zvířátka, která se nedopouští násilí ani nečestností a jsou tak protikladem četných postav většiny příběhů ze současnosti.

Předmluva pro děti:

Milé děti,

napsal jsem pro vás knížku pohádkových povídek z české přírody, které se, věřte – nevěřte, skutečně staly.

Možná, že ne tak přesně, jak je napsáno, možná jsem něco zapomněl nebo si trošku domyslel, ale tato zvířátka skutečně někde žijí, i když se některá z nich jmenují jinak než v knížce – o to mne požádala, protože mají ráda svůj klid – a také asi nechtějí, aby je při setkání někdo žádal o podpis do památníčku, a některá zase naopak, ta vám klidně otisknou packu nebo drápek. Je to jako s lidmi, každé zvířátko je jiné, a to je dobře.

Ostatně – posuďte sami.

Vybral jsem pro tuto knížku jednadvacet pohádkových povídek, a pokud se vám budou líbit, mám připravené další. Tak dávejte pěkně pozor, ať o nic nepřijdete…

Na kraji lesa

-----------------

Jednoho lednového dne konečně trochu roztál sníh a tři zajíčci – kamarádi se mohli vydat ze svého úkrytu pod borovými větvemi na kraji lesíčka za potravou. Nejstarší Bedříšek se pečlivě rozhlédl kolem a pak vyskočil z úkrytu. Za ním poslušně Dupík s Hopíkem, jenom tak pomaloučku a opatrně. V dálce na poli sice zahlédli dva pejsky, kteří se tam honili – ale zkušený Bedříšek malé kamarády uklidňoval, že pejskové jsou daleko a zajíčkové jsou od nich navíc po větru, tak proto nemohou pejskové zajíčky cítit. Po větru? – divili se malí zajíčkové. Ano – to znamená, že vítr fouká od pejsků k nám. Kdyby však foukal obráceně, od nás k pejskům, tak k nim přinese naši vůni, kterou ti pejskové, protože mají velmi dobrý čich, ucítí i na velkou dálku. Potom by nás hned vystopovali, a zrovna jsou to kokříci, a to jsou, panečku, nějací stopaři. A také lovci – povídá Bedříšek. Na ty musíme dávat vždycky pozor, a zbytečně je nezlobit, protože jsou rychlí jako vítr – poučoval oba mladé zajíčky.

Jééé – zavolal najednou Hopík, podívejte se, tady leží na sněhu pěkný zelený salátek. A skutečně, nedaleko od místa jejich úkrytu ležely na sněhu natrhané salátové lístky, čerstvé a pěkně zelené. A jak jsou šťavnaté a dobré – pochvalovali se oba malí zajíčci, kteří se do nich hned s chutí pustili. Jen Bedříšek ještě ostražitě a pečlivě pozoroval okolí, jestli není nablízku nějaké nebezpečí. Potom se i on pomalu pustil do zelené pochoutky.

Asi nám to tady přichystali nějací dobří lidé – usoudil Bedříšek, když se dosyta najedli a zase spolu seděli v bezpečném úkrytu pod hustými větvemi. Netušili vůbec, že jim tam tu dobrotu přinesli právě lidé společně s oběma pejsky, kteří se stále ještě v dálce vesele honili po zasněženém poli…

Po vydatném obědě a následném odpočinku se malí zajíčci zase chtěli trochu proběhnout po zasněženém lese, možná také, aby se trochu zahřáli a třeba i nalezli ještě něco dobrého k snědku. Vyběhli jako vítr ze svého úkrytu a starší Bedříšek jim sotva stačil. Musel však za nimi běžet, aby se jim někde něco nestalo – jsou to ještě takoví mladí, nezkušení a také trochu ztřeštění chasníci, nástrah tohoto světa dosud neznalí – myslel si přitom starší zajda.

A tak pobíhali po lese sem a tam – tam a sem, potkávali různé jiné obyvatele zdejšího lesního hájemství, ostatní zvířátka i ptáčky, hledající v té studené zimě také něco k snědku, anebo se jenom navzájem navštěvující.

A jak tak zajdové hopkali, přihopkali až k rybníčku.

Byl – toť se ví – zamrzlý, a některá zvířátka se na něm dokonce po ledě klouzala. Například myška Gituška s myšákem Robertem, žijící na nedalekém poli, a dokonce to neobratně zkoušela i veverka Terka.

Když to zajíčci uviděli, smíchy se za svá právě najedená břicha popadali, a hned, že si to také vyzkouší. Pouze starší Bedříšek byl přece jenom trochu opatrnější a pečlivě zkoušel, jestli není led někde tenký. Ale všechno bylo v pořádku, protože stále mrzlo a tak se zaječí trio vydalo na ledovou plochu. To vám byl tanec! Všichni neustále padali a zase se zvedali a zase padali – a tak pořád dokola – a všechna ostatní zvířátka – na ledě i kolem rybníčku – ta se zase tentokrát smála jim. Smál se i starý jezevec Fanda, který do té doby nedaleko ve své noře spal poctivým zimním spánkem a ten hlasitý a veselý smích ostatních zvířátek jej probudil a donutil vylézt z úkrytu, aby se podíval, co to tam ta mládež tropí za povyk.

První se vzpamatoval Bedříšek, který se opatrně po ledě odkutálel na břeh přímo před Fandu a provinile se před něj postavil s jedním uchem svěšeným a druhým vztyčeným, takže se Fanda rozesmál ještě více. Copak to tu, zajdo, tropíte? – volal zvesela na Bedříška.

Ale, kmotříčku jezevče, mysleli jsme, že je to klouzání po ledě jednoduchá záležitost a tuze jsme se smáli ostatním, a když jsme se pokusili o totéž, tak jsme dopadli ještě mnohem hůře. Vidíš to, vidíš – nemáte se smát nikomu za to, co sami nedokážete. To bys ale měl vědět – jsi již dost zkušený – a nepouštět se do stejných lehkovážností, jako ti dva tvoji malí chasníci – pronesl trochu káravě starý jezevec k Bedříškovi. Ten se zatvářil nanejvýš stydlivě a řekl, že si příště dají pozor a již se taková ani jiná podobná příhoda nebude opakovat, podal na to Fandovi slavnostně svojí mrazem zkřehlou packu a hned potom všichni tři zajíčci zase odpelášili do svého úkrytu na kraji lesa.

V lesní rokli

----------------

Byl krásný, jasný, trochu mrazivý únorový den a v tichu lesa se u rokle sešla zvířátka z blízkého okolí: dvě srnky – Anetka a Žanetka, veverka Terka, liška Eliška, prasátko Ferdinand a na větev mladého buku nad nimi se posadil špaček Vašek, který zůstával přes zimu v lesíčku a bydlel v malém příbytku na nedalekém vykotlaném starém stromě. Debatu vedla veverka Terka, která seděla na vysokém pařezu, odkud měla dobrý výhled na ostatní zvířátka i na celou lesní rokli, ve které některá přítomná zvířátka pobývala.

Sešli jsme se tady proto, abychom pomohli našim kamarádkám srnkám, které bydlely v mlází nedaleko odtud. Kus lesa a celé mlází lidé vykáceli a srnky teď v zimě nemají kde bydlet – povídá Terka. Chrochro, kdyby byly menší, mohly by bydlet u nás v jeskyňce, chrochrochro – povídá prasátko Ferdinand. No, nevím, co by na to řekli tvoji rodiče, Ferdáčku – povídá liška Eliška. Mám však nápad: mohli bychom jim pomoci vystavět nový příbytek tady v naší rokli. Tady je klid, lidé sem nechodí a kácet stromy snad již také nebudou. Na to ale sami nestačíme – vmísil se do debaty dosud jenom poslouchající špaček Vašek. Vím to, vím – povídá Eliška a Terka také smutně přikyvovala. V tom – odkud se vzal – přiběhl k rokli pejsek Libor z nedaleké vesnice. Liška se nejprve polekala, ale Libor se posadil opodál a mávl packou na znamení, že přichází v míru. Chtěl bych srnkám také pomoci, ale sám na to také nestačím – povídá. Najednou dostal nápad, popošel blíže a povídá: na půlnoční straně lesa teče velký potok a u jedné hráze přece bydlí bobři – stavitelé, ti by snad mohli pomoci. Ale my je moc neznáme – povídá mladší srnka Žanetka. Tak je poznáme – odpověděla rázně veverka Terka. To se mi líbí, to se mi líbí – prozpěvoval si špaček Vašek. Pošleme tam špačíka na výzvědy – napadlo lišku Elišku.

To udělám rád, vždyť jsem kamarád – prozpěvoval dále energický Vašek. Tak domluveno – povídá veverka. Zítra se tady zase ve stejnou dobu sejdeme a uvidíme.

Následující den se všichni opět sešli, pejsek Libor přivedl ještě kamaráda Lejska – také pejska – a lištička přivedla kamaráda Bedříška. Je zkušený, hodně zná a každému rád pomáhá. Již přiletěl i Vašek, sedl si na větev a rovnal si tam pyšně peříčka. Jen jestli jsi dobře pořídil – volala na něj liška Eliška. I pořídil, a snad i správně, musel jsem však k staré vráně – odvětil na to po svém špaček. Kam? No přece k Janě – zazpíval. A proč zrovna k Janě? Ta je přece již stará, bydlí až na opačném konci lesa a nikam nelétá. Stará nelétá, mladá přilétá – na to Vašek. Má přece dceru Zuzku, která právě náhodou pomáhá bobříkům při stavbách mimo jejich území. Hlídá shora, jestli nehrozí nějaké nebezpečí a bobři mohou v klidu pracovat. Tak už nám řekni, co jsi tam vyřídil. Vyřídil a zařídil! – odpověděl zase Vašek. Přilétli jsme tam hned ráno za úsvitu společně se Zuzkou, bobříci právě snídali a tak měli celkem dobrou náladu. Všechno jsme jim vyprávěli a požádali je nejprve o radu. Rada drahá, levnější skutek – odpověděl nám starý bobr Jan – a dále řekl: budeme potřebovat větve poražených borovic a dubů, kameny, kůru stromů a dostatek jílu. Máme tady vozík, pejskové ať se zapřáhnou a přivezou nás k rokli v neděli ráno a večer se již srnky mohou nastěhovat do nového příbytku. Tak to řekl starý bobr, a my budeme s vránou Zuzkou samozřejmě u toho – dokončil Vašek své vyprávění. Také pomůžeme, samozřejmě, a s chutí – volala ostatní zvířátka nadšeně.

A tak se i stalo. Bobr s bobříky pracovali od časného rána, přitom ještě s pomocí prasátka, které dokázalo podrýt několik mladých boroviček, které stavbě překážely, postavili v zarostlé stráni rokle útulný příbytek z kamenů, které nasbírali oba pejskové Lejsek a Libor ještě s liškou Eliškou na poli, spojili kameny s jílem, obalili kůrou a na to společně s ostatními zvířátky postavili pevnou ochranu z větví borovic a dubů. Bedříšek s Dupíkem a Hopíkem nanosili ještě chvojí, malé větvičky a kousky kůry, kterými utěsnili všechny zbytečné otvory, aby na srnky nepršelo ani nefoukalo. Nadšené srnky se do nového a prostorného příbytku hned nastěhovaly a slíbily všem zvířátkům, že je na jaře, až bude teplo, pozvou na pěknou hostinu.

Dobrý skutek zažene smutek

-------------------------------------

Je březen a zase padá sníh. Přitom je velmi mrazivo – zima je tento rok opravdu velmi dlouhá, a na louce mezi lesem a polem jezdí malé děti dolů na saních. Zvířátka jsou již trochu unavená, chybí jim čerstvá potrava a také je stále ještě zima. Útulek tří zajíčků na kraji lesa je již notně prochladlý, lidé kolem vykáceli stromy i křoví, které chránilo kraj lesa od větru a mrazu, a zajíčci si nevědí rady. Jsou velmi smutní a bojí se každého příštího mrazivého dne a ani se doma necítí bezpečně. Bedříšek si postěžoval špačkovi Vaškovi, kterého potkal při hledání potravy pro malé zajíčky. Jestli je to problém, vyřeším jej honem – deklamoval po svém špaček. Počkej na mne chvilinku, přinesu ti novinku – a odletěl neznámo kam, a pak se najednou objevil v doprovodu staré vrány Jany. Bedříšku, Bedříšku – volal z dálky špaček: s pomocí naší kamarádky Jany budeme mít problém vyřešený. Domluvili jsme vám útulek v novém příbytku u srnek. Obě srnky nyní přece žijí v novém příbytku ve staré rokli, který jste také pomáhali společně stavět. Můžete se k nim nastěhovat hned, srnky vás tam rády nechají tak dlouho, jak bude potřeba – přidala se vrána Jana. A tak se Bedříšek s Hopíkem a Dupíkem s nadějí na pomoc vydali ke staré rokli k příbytku srnek.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Pohádkové povídky na dobrou noc.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.