Markéta Pilátová

Žluté oči vedou domů

Markéta Pilátová

Žluté oči vedou domů

© Markéta Pilátová, 2007

© Torst, 2011

ISBN 978-80-7215-606-1 (e-book)

DĚKUJEME, ŽE JSTE SI E-KNIHU ZAKOUPILI.

Vydána v Praze v listopadu 2011 jako elektronická verze 1.0 knižního vydání z roku 2007, 410. publikace nakladatelství Torst. (viz tiráž)

OBSAH

poznámka

motto

Paní Hrubešová nepřišla na čaj   ( Marta )

Chyba   ( Lena )

A co dál?   ( Marta )

Pryč   ( Lena )

Dyť to seš přeci ty   ( Marta )

Jednou se to dozvím   ( Luiza )

Dopis   ( Maruška )

Droga   ( Marta )

Nejlepší partie   ( Lena )

Rozhodnutí   ( Maruška )

Lži   ( Jaromír – vzpomínky zachycené na místech, kde čas není )

Vysvětlování   ( Marta )

Poslední tanec   ( Jaromír )

Sebe nemůžu dát   ( Lena )

Láska se někdy přihodí   ( Marta )

Terasa   ( Lena )

Sen   ( Jaromír )

Nové rozhodnutí   ( Luiza )

Stesk   ( Jaromír )

Miluji tě   ( Marta )

Válka   ( Lena )

Vztek   ( Marta )

Plány a Zábojný   ( Maruška )

Stopař a já   ( Lena )

Pomsta   ( Marta )

Tady a s ním   ( Lena )

Domů   ( Marta )

tiráž

Osoby a události v knize zachycené jsou založeny výhradně na imaginaci autorky.

Nechci mít něco svého, dokud nenajdu místo, kde já a věci budeme k sobě patřit. A pořád si nejsem jistá, kde to je. Ale vím, jaké to tam je.

HOLLY GOLIGHTLYOVÁ

PANÍ HRUBEŠOVÁ NEPŘIŠLA NA ČAJ

( Marta )

I. ]

Paní Hrubešová nepřišla do klubu na čaj. Bylo k poledni a všechny dámy se jako obvykle shromáždily v přední místnosti nad větrníky s červenou třešničkou bez pecky. A paní Hrubešová nikde. Bylo to divné, protože za těch padesát let, co žije v São Paulu, nevynechala ani jednou. Jenže tady není. Nasednu tedy do auta a jedu se podívat, co s ní je. Nebydlí daleko, a tak za pár minut buším na její dveře. Nakonec je musíme s domovníkem vyrazit, protože nikdo neodpovídá. Paní Hrubešová leží v posteli a je celá pomuchlaná a mrtvá. Jsem praktická, a tak si pomyslím, že než přijede její syn, paní Hrubešová určitě ztuhne a do rakve bude muset tak pomačkaná. Rychle najdu v staré, poctivě smontované skříni plné kuliček proti molům černé hedvábné šaty. Navleču je na paní Hrubešovou a zatlačím jí oči. A mám pravdu, než syn přijel, trvalo to dlouho a paní Hrubešová celá ztuhla.

Nacházím se takřka na přelomu sedmiletého období. Tak jak nás to učili ve waldorfské škole v nóbl čtvrti a měli zřejmě pravdu. Každých sedm let se mění osobnost člověka, nebo se mu mění život, což souvisí. Můj život se změnil v jakousi parodii na pečovatelku pro staré lidi. Tedy potom, co jsem se vrátila po dvou letech z Prahy. Mojí mámě, o kterou se starám, je najednou skoro osmdesát a tety z klubu Nový Slovan, s nimiž jsem se vídala každou středu v měsíci, jsou najednou staré babky, které mi volají domů a chtějí někam odvézt, něco přivézt nebo si povídat. Takže jezdím, povídám si a zatlačuji oči mrtvolám. To je tedy můj život. Ten, co žiju teď. Neměla jsem se sem vracet. Nebo měla? Jak jsem ale mohla přinutit mámu, díky které pobírám každý měsíc rentu, aby se odstěhovala do Evropy? Do Česka, do Prahy, do poměrů, kterým nerozumí? Nemám sílu s ní bojovat, ani nechci, nemám její vyřídilku, její způsoby, její gesta a její argumenty. Tak jsem zase tady. Zase se bojím jít do banky, aby se na mé auto nepřilepili motorkáři, co si dávají znamení, nejeli se mnou až domů, nepřiložili pouličnímu vrátnému, co nám hlídá domy, k hlavě kvér a nedonutili mě dát jim všechno, co jsem vybrala, jako se to stalo onehdá sousedům. Zase vnímám cukrovou vůni melounů na trhu, úsměvy všech kolem, lehkou tenzi dusného jara, jím ovoce, které jsem si v pražské zimě představovala ve snu. Jsem zase tady. Zase. Prodírám se smradem z tisíců fabrik, chodím povinně volit, uvažuju, jestli je můj pes dostatečně ostrý, aby odehnal všechny, kdo se ke mně přiblíží, vozím babičky na trh a zpátky a poslouchám máminy čím dál zmatenější antroposofické teorie.

Moje dilema vlastně není moje dilema. Prostě jsem ho zdědila. Vrátit nevrátit, to jsem slyšela milionkrát, milionkrát stejné pochyby, stejné výčitky, stejné nářky po rodné hroudě, a zároveň ten těžko definovatelný odpor k ní. Moje rodná hrouda je São Paulo a jejich zase byla Praha, nebo Zlín, nebo Brno, nebo Plzeň nebo jak se všechna ta mytická místa jmenují.

II. ]

Matka byla blondýnka s malým zadkem a svářečskou kuklou. Tu si nasazovala, aby předváděla dělníkům v brazilských továrnách tvrdost ocele, kterou prodával můj otec. Byl to reklamní trik a zaručeně fungoval, protože když sem v osmačtyřicátém přijeli, bylo São Paulo díra, co neměla ani milion obyvatel. A z toho milionu jich bylo víc jak tři čtvrtiny velkých chlapů s ohromnou schopností považovat blondýnu za Pannu Marii nebo Máří Magdalénu. Tak moje matka svařovala, otec prodával, ale protože to byl víc účetní než podnikatel, začal své Panně Marii počítat i gramy masa na žrádlo pro psa. To by nebyla máma, aby se z takových počtů nevyvlíkla. Dovezl ji sem, zachránil před komunisty a myslel si, že mu bude vděčná tak, jak to viděl u brazilských ženských. Jenže se přepočítal, máma místo vděku zahodila svářečskou kuklu a červené boty na podpatku, v nichž celou tu svářečskou parádu v přímém přenosu předváděla, a udělala se pro sebe. Nejdřív se rozvedla, pak si navlékla montérky a začala v jedné garáži prodávat nářadí. Ještě než dala svému účetnímu kopačky, prohlásila, že od něj už nic nechce. Nechala mu všechno, nástrojařskou fabriku, ponky a nevzala si ani tu proslavenou kuklu.

Začala pomalu, ale všechno jí kvetlo pod rukama, chlapi se jí báli, protože sice pořád byla blondýna s malým zadkem, ale taky se z ní stala jejich šéfová, co jim dává na chleba pro jejich ženské, co jsou jim vděčné.

Můj život nějak nedrží pohromadě, protože z neustálého přemítání, jestli jsem doma tady nebo tam, nějak vyklouzl jeho smysl. Tedy nejsem šťastná. Matka byla a asi určitě ještě pořád je, i když všechny kolem sebe uráží a vždycky hledí hlavně na to, aby byli lidi kolem ní pěkně v lati a o stupínek níž. Její posedlostí je „úroveň“, tohle slovo používá nejčastěji. São Paulo má úroveň, Praha nestojí za nic, ale má taky trochu úroveň, tenhle obchoďák ji nemá a tamten zase jo. Nenávidím ji za to, jak je ve své aroganci šťastná.

III. ]

Přijel syn paní Hrubešové. Vyřídil všechno papírování kolem úmrtí a teď je v mém domě plném německého selského nábytku, co si máma přivezla z Prahy. Jel celý den a celou noc ze vzdáleného amazonského státu, kde mu právě zkrachovala živnost. Teď mu umřela i máma a on mi tu v kuchyni vypráví, jak vlastně přišel o všechno. Vařit ho naučila paní Hrubešová, knedlíky dokázal uhníst i z nepoživatelné maniokové mouky a léta se živil jako lodní kuchař. Když si našetřil nějaké peníze, rozhodl se, že si postaví v amazonské džungli vývařovnu pro lesní dělníky, co si myslí, že stromy jsou tady od toho, aby se kácely, a zvířata, aby se jedla. Což si ostatně český kuchtík myslel taky. Postavil pěknou lesní kuchyni s ještě pěknější jídelnou a lesníci se jen hrnuli. Celí poštípaní od komárů a jiné podivné havěti se cítili dobře pod velkými sítěmi, přes které nepronikl ani komáří bzikot. Dávali si knedlíky z maniokové mouky, cpali se bramboráky s příchutí cupuaçú a připadali si jak v nějakém exotickém hotelu. Bylo to terno, než se to stalo. Neopatrná pomocná kuchařka zapomněla vypnout světla a pořádně zajistit sítě v horním patře jídelny. Kuchaře probudil strašný rachot a řev. Do kuchyně nalezly opice a lenochodi a shazovali dolů plné hrsti příborů, talíře a strkali pracky na knoflíky mixérů a mixovali všechno možné, hlavně sebe. Byla to ohavná spoušť a zachránil se jen jeden lenochod, ostatní pořezané a pomixované opice museli odvézt do útulku pro divokou zvěř a lenochod teď sedí v kuchařově autě v ohromné bedně s poraněnou tlapkou.

Takže k těm babkám, co je vozím na buddhistické slavnosti a do baptistických kostelů nebo ke katolíkům na mši, mi ještě přibyl doma kuchař s lenochodem. Klidně ho tady nechám, než se trochu dá do kupy a než zapomene na to, že paní Hrubešová umřela, a na vztek na všechny opice světa. Přemýšlím, co se mnou asi tak bude za sedm let, jestli máma bude mrtvá, nebo nastěhovaná u mě doma, protože už nebude moct být sama. Na tu dobu se netěším, nedovedu si představit, jak se s ní hádám o každou blbost, hlavně o to, jestli to Steiner myslel tak nebo onak a jestli se má pro blaho příštího antroposofického společenství udělat to nebo tamto. Je mi líto, že jsem ji nikdy nepochopila, a hlavně mě štve, že ona to ani nepostřehla. Kouřím dnes už druhou krabičku a máma načíná třetí. To je asi jediná věc, kterou jsme schopné dělat společně. Sedíme a kouříme, máma láteří na komunisty, co kvůli nim musela opustit Libušinu vlast, je totiž posedlá hledáním geniů loci, takže vždycky strávíme nesmyslné hodiny na ještě nesmyslnějších místech, která prolézáme odshora dolů, ze severu na jih, aby matinka cítila ty správné vibrace kosmických energií. Lenochod leze po dvoře a z packy si už po šedesáté třetí sundal obvaz.

CHYBA

( Lena )

I. ]

Sedím na koni, pokolikáté v mém životě, nedokážu spočítat. Jenže dnes je to přeci jen poprvé. V srdci se mi roztahuje úzkost. Studuju oči mých nových spolupracovníků, nebo zaměstnanců, nebo kovbojů. Breta, Zé, Dó a sotva šestnáctiletý Slavomir. Moje parta, moji nepřátelé, moji podřízení, můj tým. Čtu všechno, co si myslí, v těch jejich očích barvy kakaového prášku. Jsou napnutí jak mladý býk, než poprvé zaútočí. Jsem pro ně stará ženská, i když je mi pětadvacet. Podle nich bych měla mít dítě, manžela a špek na břichu jako všechny indiánky a mulatky kolem. Dó má devatenáct, ženu a roční dítě. Cítí se jako skutečný muž. A já jsem pro ně holka, co se vždycky motala kolem krav, překážela, jezdila jak blázen na těch nejjankovatějších koních a pak na nějaký čas zmizela kamsi do města, na Mars, odkud teď k jejich hroznému neštěstí spadla.

Dívají se na mě, nevědí, co říct, popotahují si rukávy na umolousaných košilích, snaží se někam schovat a je jim hanba. Hanba je to, že jim bude poroučet stará ženská, co si na ni přestali pamatovat. Nevím, co říct, nevím, jestli ještě vlastně umím jezdit rychle na koni, abych jim stačila, nevím, jestli se býků nebojím, nevím, jestli tady budu k něčemu, ale jedno je jasný, vím, kdo jsem. Jsem Lena. Rozhodnutá žít na farmě a něco udělat. Pomoct mámě s farmařením a udělat pro farmu a pro zvířata tady něco užitečného. Je to moc, nebo málo, čert ví a čert to vem. Podívám se naposled do těch tváří a na ústa, co o mně vykládají po okolních vesnicích, že do půl roku přijde farma na buben. Pobídnu koně.

II. ]

Strašně dlouho se to táhlo, než se všechno sehrálo. Dny čekání na každou mou chybu, potměšilé pohledy kombinované se strachem, že vybuchnu a pošlu je všechny pryč a najmu nové lidi. Jenže kdybych to nakrásně udělala, budu se potýkat s tím samým jen v bledě modrém. A tyhle kluky aspoň znám z dětství, pamatuju si, který z nich mě hodil do řeky a rychle mě zase vytáhl, protože viděl, jak se blíží kajman. Vzpomínám si, jak malej Dó pořád smrkal do rukávu a jak ho moje máma, co vedla farmu přede mnou, jednou za to lehce přetáhla bičem po kaštanovém nose, takže už si ho do rukávu víckrát neutřel. Jenže se to táhlo, ta důvěra-nedůvěra, ta trpělivost-netrpělivost. Napětí spolu s dřinou na farmě mi nedělalo dobře. Všichni jsme čekali, že se něco stane. Věděli jsme to. Bylo to napsané v pohledech krav a ve stínech ptáků tutú. A tak se to stalo. Sháněli jsme stádo mladých březích krav a já jela napřed, chtěla jsem na Bretu počkat za jedním ostrohem džungle, aby se nám líp nahánělo. Vnořila jsem se do houštiny plné povykujících tukanů a v šeru jsem si najednou uvědomila, že nevím, kde jsem. Místní indiáni a míšenci říkají, že v džungli přestane existovat čas, když zajedete příliš hluboko. Měla jsem intenzivní pocit, že ten okamžik přišel a čas zmizel. Nepanikařila jsem, jen jsem pustila uzdu a má klisna Jaquelina si to namířila domů. Koně se v džungli neztratí, to je – když čas zmizí – jediná jistota. Vynořila jsem se ale na úplně jiném místě, než jsem čekala, a proti mně se hnalo stádo. Prostě jsem to spletla. A taky jsem poprvé ucítila, že moje neochota naučit se práskat řetězem s kusem kůže na konci bude mou další a poslední chybou v životě. Stádo jsem totiž mohla otočit, kdybych ten řetěz měla a uměla s ním kroužit nad hlavou. Breta by uslyšel práskání, uslyšely by ho i krávy a při troše štěstí bych mohla přežít. Teď se na mě valilo několik set tun masa a já se svým směšným koženým krátkým bičíkem prosila Panenku Marii, bohyni Jemanjá a všechny proměny Buddhy, aby mi pomohly. A pak jsem pobídla Jaquelinu a tryskem se rozjela proti stádu, ječela jsem jako šílená a řítila se přímo na špičaté rohy – když už mě mají rozmačkat, tak se vší parádou, nebudu na to trpělivě čekat. Stádo se sice nezastavilo, ale krávy se rozestupovaly a Breta tu divnou uličku zpozoroval, jako by mu došlo, co se děje, zapráskal řetězem, vydal táhlý pokřik a změnil směr dusajícího stáda. Projela jsem tryskem kolem něj a pak jsem sesedla a svalila se do ostré trávy. Bylo nám jasné, že to, na co jsme čekali, byla moje chyba. Chyba, na niž se dá navázat, která nebude zapomenuta a já už nebudu farmářská dcerka, co přišla rozkazovat, ale kovbojka, co se musí naučit práskat řetězem.

A CO DÁL?

( Marta )

I. ]

A co dál? zeptal se exkuchař. Říkala jsem si, že to se tedy opravdu ptá té pravé. Té, která si tohle říká každých sedm let a sedm dní v týdnu. Nabídla jsem mu černý německý chleba, co jsme se učili péct ve waldorfské škole, a jak jsem ten chleba krájela, vzpomínala jsem si na německá slovíčka, co se týkají pečení. Vzpomněla jsem si jen na dvě slova, a pak jsem toho nechala. Taky se mi vybavilo, jak jsem nenáviděla všechny ty nesmyslné dovednosti, co do nás ve škole vkládali. Pantomimický tanec – ten jsme všichni svorně nepochopili a dodnes, když se s bývalými absolventy sejdeme, pukáme smíchy, když zkoušíme zatancovat jaro. Taky se mi vybavují přesné účty, co mi moje maminka každý rok předkládala. Chtěla jsem do normální školy, kde by na mě mluvili portugalsky, kde bych se naučila dobře nepravidelná portugalská slovesa, která mi dodnes dělají potíže. Pokaždé, když jsem chtěla na státní školu, máma vytáhla ty účty, co za mě už dopředu ve waldorfské škole zaplatila, a já se těch vysokých cifer tak bála, že jsem se přestala cukat. Bavily mě jen ruční práce, bavilo mě vyšívání a látání ponožek, možná proto, že stará Němka, co nás učila, neměla ráda vlastní jazyk, pohrdala svou vlastí, z níž utekla před Hitlerem, a zásadně s námi proti všem regulím školy mluvila portugalsky. Nikdo z nás ji nikdy neprásknul, protože jsme všichni měli k němčině podobný vztah jako ona. Jenže ona potřebovala práci, a tak látala ponožky v německé soukromé škole, a my jsme museli poslechnout naše excentrické rodiče, co si mysleli, že němčina a Steinerova antroposofie nás zachrání před barbarskou portugalštinou a nevzdělaností třetího světa. Tohle jsem pochopila později a vlastně jsem ty účty i tu naivní matčinu představu hodila za hlavu až v Praze, kam jsem odjela, abych před mámou utekla. Až tam mi taky došlo, že vůbec nic neumím, kromě toho, že vím, jak se německy řekne „vytáhneme těsto z trouby“. Jenže ve městě, kde už královnou dávno byla angličtina, mi němčina k ničemu nebyla, a když jsem někomu neprozřetelně prozradila, že mám maturitu na waldorfském lyceu, nevěřil, že něco takového existuje.

Jsem umělecky nadaná, to nám ve škole říkali všem, to bylo jediné, co se našim rodičům nezamlouvalo. Většina z nich kromě mé matky o Steinerovi nic nevěděla a jediným snem bylo evropské vzdělání pro jejich děti. Rozpoznávali v nás ve všech umění a mně říkali, že mi jde malování. Malovala jsem velké rudé fleky a v nich létali černí ptáci. Pak jsem přešla na zelené fleky a ptáci byli růžoví. Vyšívala jsem je i křížkovým stehem a dokázala bych vytvořit podobně nesmyslný vzor na šálu, kdyby se nějaká v São Paulu hodila. Nakonec jsem to opravdu udělala, když mi přestaly v Praze chodit šeky od matky, která se nechtěla smířit s tím, že jsem odešla ze třetího světa do dalšího podobného, co má jen trochu úroveň.

Upletla jsem šálu, na ní se vyjímal velký zelený flek a černý pták si to letěl směrem ke střapcům. Pak několik dalších. Zanesla jsem to do zastrčeného krámku jedné začínající módní návrhářky na Vinohradech a dostala pár tisícovek. Zaplatila jsem v paneláku nájem a koupila si instantní polívku a další vlnu. Na příští šálu usedl jiný pták a já ji po dvou dnech zanesla do stejného butiku. Návrhářka už první šály prodala, a tak si vzala i ty další. Pak chtěla šaty. Upletla jsem jedny za čtrnáct dní, na břichu seděl černý pták ve žlutém hnízdě.

II. ]

A najednou mi došlo, že je jedno, kde jsem, jestli se mi černí ptáci slétají na ruce v Praze nebo v São Paulu. Když jsem poprvé vyšla ven z paneláku po třech týdnech nepřetržitého pletení, ucítila jsem v plicích studený vzduch zanedbaného šedivého parku a snažila se připomenout si, že v Brazílii právě začalo léto, děti odjely na prázdniny a všude jsou dvojnásobné ceny. Ten pohled na druhou stranu zeměkoule, který se odehrál v mé hlavě, mě naplnil nesmírným uspokojením. Ulevilo se mi, že v Praze léto není, že když vypláznu jazyk, přistane na něm vločka, a že se můžu zabalit do vlastnoručně upletené šály, kterou jsem ještě nestačila prodat. Šla jsem dlouhou procházkou na Smíchov, hleděla do směšně maličkých výloh u Anděla a vzpomínala na obří „shoppingy“ São Paula. To byla taky úleva a zároveň v ní klíčila i obava z malosti, trochu klaustrofobní a chorobná, ale přeci jen stála za povšimnutí. Vyrostla jsem ve městě, kde se všechno počítá na miliony – lidé, domy, zvířata, džungle, řeky, všechno je nesmyslně velké a v té velikosti se ukrývá možnost volby. Volba často dopadne špatně, ale jen její možnost je uklidňující. V malé Praze, kde je všechno dané stovkami lidských vztahů, mraveništěm konexí a známých tváří, se člověk musí vmáčknout do vymezeného prostoru a naučit se v něm přežít. Tam, kde teď právě stromy začínají usychat pod pekelným sluncem, člověk nemusí znát nikoho, musí mít ale peníze na to, aby ty neznámé lidi mohl podplatit, pokud chce něco vlastního začít. V Praze stačilo zajít na úřad, vyplnit pár lejster, a za chvíli jsem měla živnosťák na pletení doma. Nikdo nechtěl žádnou obálku bokem, všechno vyřídily ženy s oloupaným lakem na nehtech za plastikovou přepážkou. V osmnáctimilionovém megaměstě na druhé straně zeměkoule bych na něj čekala tři roky a obálek bych nastrkala nepočítaně a na každém notářství, kterých musí člověk obejít přesně dvacet pět, než dojde k rozhřešení a je mu vystaven důkaz o jeho počestných podnikatelských úmyslech.

Sedla jsem si na kávu do baru, kam chodím poslouchat jazz prošlý jak včerejší jogurt. Uhlazený typ s prošedivělými mastnými kudrnami mi sdělil, že vypadám moc exoticky, s mýma namodralýma očima a bláznivě černýma vlasama. Řekla jsem mu, že matka je Češka z Plzně, ale že mám dvojí občanství. Smál se mé češtině protkané výrazy z třicátých let, které používá máma a co tady znějí jako lingvistické vykopávky ze starověku. Ptal se, jestli bych občas nechtěla stát za barem nebo roznášet kávu, můj právě se rodící talent pletařky na volné noze ze mne ještě asi nečišel. Představila jsem si, jak večer v šest odcházím do jazzem prošpikovaného ovzduší, kde se scházejí novináři a studenti na panáky a černou kávu, a řekla jsem, že to můžu zkusit.

PRYČ

( Lena )

I. ]

Kovbojové vybrali tukaní hnízdo. Tvrdili, že tukaní máma odletěla a nechala potomky hladovět a že je zachránili. Kecy. Byly to kecy. Snažili se vylhat, když jsem se podivila, že nesou dvě vyzáblá tělíčka s ohromnými zobany v krabici. Chtěli si pořídit další hračku, co se o ni přestanou zajímat přesně v okamžiku, kdy hračka začne cokoli potřebovat. V tomhle se bolestně podobají lidem z měst, kteří si pořizují drahé bojové psy, aby je vypustili někde u krajnice, když je přestanou zvládat. Neznám nikoho lhostejnějšího k přírodě, než je kovboj. V osamocenosti farmy, na kraji pralesa vnímá přírodní cykly a zvířata jako něco neobyčejně odpudivého, co nestojí za pozornost. Nejhůř jsou na tom jejich psi, co mají červy, přestože se dá za pár centů v blízkém městečku koupit lék. Jsou vyzáblí a dostávají jen zbytky rýže. Když jsem nechtěla dát štěně své feny Bretovým dětem, Breta se urazil, ale vysvětlila jsem mu, že nechci, aby se na jejich dvorku popelil další vyhublý psí přízrak.

Zastavili koně a z krabice se vynořily dva žluté zobáky a ošklivá písklata kníkala. Dali jim mango, vodu, ale přesto jedno do ráno umřelo. Druhé nedochůdče vydrželo a nešikovně se kolíbalo v prachu dvora, křídla přistřižená, aby neuletělo a Bretovy děti je mohly kdykoli pohladit. Docela se mu dařilo, ale jednoho dne se děti špatně vyspaly, tukana zapomněly vysadit na jeho obvyklé místo na bíle natřené ohradě a dvě staré nenávistné slepice ho uklovaly k smrti. Bylo to jako zvláštní znamení, jako počáteční chyba před lety, kdy jsem se ztratila v pralesním tichu. Tentokrát nezmizel čas, ale veškerá naděje, že něco zlepším, změním nebo pohnu staletou nemilosrdností zdejších lidí. Už sice nestrkají kravám prst do oka, aby je utišili před očkováním, a dokonce už se nevyžívají v kohoutích zápasech, ale tukanova smrt vrhla nesnesitelné světlo na mé snažení. Řekla jsem mámě, že musím na čas odjet, na čas, jejž neumím definovat, určit, vyslovit. Řekla jsem jí, že mi musí pomoct, tak jako jsem jí pomohla já, když jsem přišla a dala do pohybu nové věci. Řekla jsem jí, že se vrátím, jen se musím nadechnout někde jinde.

II. ]

Od dětství jsem slýchala nejrůznější mýty: nejdůležitější z nich byl ten o komunismu. Válka přivedla babičku s dědou na zaoceánský parník a lístek do Brazílie stál nejmíň. Jejich útěk byl pochopitelný, logický a bylo to jediné řešení jejich trablů s židovským původem. Návrat byl jasně daný, ale jen se za mořem postavili na nohy, v Evropě všechno skončilo. Ještě dva roky čekali, ale pak začaly chodit poplašné dopisy o volbách, divné naivní víře v rovnost a bratrství, a toho se lekli. Komunismus se vynořil z dopisů příbuzných a jeho tvář rudé, všepožírající obludy se už nikdy nezměnila. Mezitím chodily zvláštní pohlednice plné nostalgických vět a kamenných mostů s barokními sochami. Máma je schovávala do krabice od sušenek a nesměla jsem si s nimi hrát. Mluvily jsme spolu česky, byla to naše tajná řeč, kterou otec neuměl, a vždycky když jsme si začaly něco česky špitat, odcházel do pracovny a práskal za sebou dveřmi. Psát česky mě máma nenaučila, protože to sama neuměla. Jen ta řeč babičky, dědy a mámy mi poskytovala tajemství a sbližovala mě s nimi až k nesnesení. To spiklenecké spojenectví přetrvalo rozvod rodičů a máma je pro mne mnohem bližší společník než kterýkoli můj milenec. Bylo tedy jasné, kam pojedu, kde načerpám další sílu přežít na farmě a zvládnout to, co jsem si předsevzala. Co jsem si vlastně předsevzala, mi ovšem začalo unikat. A hned v Ruzyni.

Seděla jsem v tramvaji a jela k jakési příbuzné, co mi měla na pár dní poskytnout první záchytný bod. Moje čeština lámaná jak starý chleba se drolila na prach, protože to, jak máma a babička s dědou mluvili, se rozhodně nepodobalo té řeči v Praze, navíc všichni pocházeli ze Slovácka, což rozhodně nic neulehčovalo. Když jsem se řidiče v tramvaji ptala na cestu a začala svým tož vyřčeným s portugalským přízvukem, málem mě nechal vysadit. Jenže člověk uvěří všemu, co si zamane, a když tomu uvěří, začne svou fixaci na nesmysl uskutečňovat. Teta otevřela dveře a řekla, ať si sundám boty. Ve svých ponožkách s papouškem na patě jsem si připadala jako nahá, ale pochopila jsem už v předsíni, že jsem přistála na jiné planetě a že je zbytečné chtít všechno hned. Teta Ludmila kouřila jednu za druhou, pekla zrovna bábovku a vůbec ji nezajímalo, jestli v Brazílii máme opravdu horko. To mne povzbudilo, ten naprostý nezájem o cokoli, co by se netýkalo přímo a jedině jí samotné, byl osvobozující. Nesmírnost toho ignorantství byla jako řeka, do níž se můžu ponořit a plavat si, kam chci. Neptala se vůbec na nic, na matku, ani na příbuzné, prostě mi jen líčila poměry v Praze, zimu, tmu, předražené zboží, malý důchod a alergii na kočičí chlupy. Nejdůležitější bylo, že ji nezajímalo, kam jdu, kdy přijdu ani jak dlouho zůstanu. Popravdě řečeno mne vůbec nevnímala. Jen jsem vyplnila další skulinu mezi šuplaty s pruhovaným pyžamem po nebožtíku Oldovi a velkou skříní na kabáty. Míchala jsem si už asi desáté ráno vlažnou kávu a blaženě jsem vnímala, že to únavné stádo krav je tak strašně daleko a že mám celý den na to, abych bloumala po pražských biografech a kavárnách. Kino v džungli neexistuje a já jsem každý den vyrážela se sešitem v ruce do města, kde jsem se vžívala do řeči předků, nasávala jsem ji jako guayábový džus, lokala jsem ji jako čistou vodu nezakalenou divným přízvukem a gramatickými chybami. Stávala jsem se Češkou. Přestala jsem na každé pozdravení odpovídat, že se mám výborně, začala jsem používat to záhadné jde to a dokázala jsem se postupně soustředit na čtení novin, které v džungli taky nejsou.

III. ]

Jako vrstvy zplesnivělé látky, jako stokrát zafačovaná a zhnisaná odřenina, jako stehy na prsou, které se mi rozestoupily poté, co jsem to nevydržela a začala po plastické operaci kouřit. V takových podobách a velmi zvolna dorážejí na můj klimbavý pobyt v Praze všechny vzpomínky na Brazílii. Pozoruji je, jako tenkrát ty stehy, a říkám si, bože, to jsem si ty cigarety nemohla odpustit, to jsem si nemohla nechat prsa jako dojná kráva, to jsem si to nemohla se všema chlápkama jen rozdat, a pak je už nikdy nevidět? Ke vzpomínání na lásku mne zcela nepřipravenou přiměla Ludmila. Ludmila s modrou plechovou konvicí v ruce, Ludmila, která se nikdy neptala, jaké je v Brazílii počasí, se najednou zarazila, když mi nalévala slabý šípkový čaj, a otázala se: „Ty vůbec nemáš chlapa?“ Nejdřív jsem si pomyslela, co je bábě po tom. Pak jsem se ale v duchu opravila. A proč vlastně ne, proč se nesvěřit zrovna Ludmile, které na mně sejde stejně jako na listech fíkusu. Řekla jsem: „Mám, ale spolu se mnou ho má asi dalších pět ženských.“ „Aha,“ odpověděla. Pak už jen dodala. „No, tak budeš z těch ženskejch jediná, co je v Praze.“

A já si najednou vzpomněla, co jsem vlastně měla v plánu, a na to, že hlavní důvod, proč jsem tady, je kromě mrtvých tukanů taky jeden muž s hnědým opaskem a zelenou košilí, co mi ho předpověděla kněžka afrického kultu. Přišla ze severu a přivydělávala si jako kartářka a bloumala z farmy na farmu a všem nám věštila snůšku pitomostí, z nichž se bohužel všechny ukázaly jako pravdivé. Když se postupně začaly plnit – Breta spadl z koně a polámal si ošklivě dvě žebra, Dóova žena prodělala těžký porod a máma začala trpět podivnou úzkostí –, vydala jsem se za ní znova. Pořádně jsem ani nevěděla proč, snad aby své předpovědi odvolala. Pročesala jsem všechny farmy podél paraguayské hranice, bloudila jsem v zemi nikoho, kudy se pašuje dobytek a kde mi hrozilo, že natrefím na bytosti, co nemají rády, když jim někdo kouká pod ruce. Vyptávala jsem se tuláků, co nosí zbraně a usazují se na nehlídaných pozemcích, brodila se přes potoky, kde spí kajmani. Našla jsem ji. Seděla u ohně na jedné násilím zabrané farmě, kde dávno nic nerostlo, protože tuláci neuměli zasadit ani mrkev, uměli jen sedět a čistit pušky. Čistila je s nimi. Měla na hlavě kšiltovku, na nohách sešlapané žabky, na kšiltovce byla rudá hvězda a ona se otázala: „Tak co, holčičko, co si hraješ na kovboje, už věříš na osud?“ Musela jsem si zděšeně přiznat, že její pichlavé oči jsou oči ďábla, co se mnou nemá ani trochu dobré úmysly. „Jo, tak nějak,“ vysoukala jsem ze sebe. „A co ode mne ještě chceš? Všechno jsem ti řekla, mám ti to zopakovat?“ „Asi to bude nejlepší,“ zakňourala jsem. „A jak to, že jsi mi tak najednou uvěřila, když jsi mě měla za pošuka, co vypráví nesmysly?“ nedalo jí to, aby si nerýpla. „Začala jsem strašně kouřit, začala jsem být nervózní, taky umřeli ti tukani, Breta leží v nemocnici a ten chlap nosí zelenou košili a má hnědej opasek,“ sypala jsem ze sebe. „Tak to sedí. A dál jsem ti to taky všechno už řekla. Jo a vyřiď své máti, že její farmu neobsadíme, jestli pošle dvě telata,“ namířila na mě starým kvérem. „A teď vypadni. Nebavíš mě.“

Myslím, že jsem svou nevírou urazila její profesionální hrdost, že jsem ji neměla hledat, ale to setkání mě ujistilo, že tyhle věci se prostě v divočině dějí, mizí čas a zasraný fušerský kněžky mají pravdu. Už jsem si dávno měla zvyknout.

DYŤ TO SEŠ PŘECI TY

( Marta )

I. ]

Lenu jsem potkala v pražském kině. Seděla a do sešitku si zuřivě potmě něco čmárala. Že je Brazilka, bylo jasné hned, měla na sobě zelenožluté tričko. A na první pohled bylo vidět, že má plasticky vylepšená, dokonalá prsa Made in Brasil, co se u nás považují za samozřejmost, bez které slušná holka nevyleze na ulici. Musela si je nechat zmenšit, protože před lety se jí vlnila v triku mnohem objemnější munice. U pokladen jsem jí pak zastoupila cestu. „Oi,“ pozdravila jsem. Trhla sebou, jako by ji uštknul had. „Dobrý den,“ odpověděla šroubovaně. Pak se na mě pozorně zadívala a najednou se začala smát jako pominutá. „Marta, dyť ty seš přeci Marta!“ Řehtala se na celé kolo a nevnímala odcházející diváky dojaté filmem. Prostě Brazilka. Napůl bláznivé dítě, co se dokáže smát i brečet na sebemenší povel svého patetického srdce, a napůl kakaová žena s českými rysy, trochu boubelatá se zelenýma očima. Dosyta se nasmála a já pořád nechápala čemu. „Přece Marta, my dvě jsme spolu tancovaly v česko-brazilským folklorním kroužku v Paulu! Když chyběli kluci, tak jsme spolu tančily Českou besedu!“ Proboha. No jasně, vždyť je to Lena, potrhlá Lena, co jsem ji už víc jak patnáct let neviděla, co na ni nikdy nemyslím a co jsem ji upřímně nesnášela, protože byla starší a hezčí. A hlavně, nemusela chodit do německé školy dělat umění.

A tak začalo naše přátelství, které se mým panelákovým životem plným barevných bavlnek prohnalo jako stádo splašených valachů. Lena mi pověděla všechny novinky o tom, jak odjela ze São Paula do divočiny, protože její máma chtěla zachránit farmu po dědovi, o tom, s kolika tanečníky z folklorního kroužku nakonec začala chodit, a hlavně o tom, jak tady před lidmi jednou řekla, že pracuje jako kovbojka na farmě a že kdysi tancovala Českou besedu v Brazílii, a jak si všichni mysleli, že se vrátila z blázince. Kdyby vyprávěla, že je Ježíš a že přišla z džungle učit lidi hrát na cimbál, vyšlo by to nastejno. To její absurdno bylo nakažlivé a mému tak podobné, že jsem si řekla oukej, tak dám ještě té nesnesitelné Leně z dětství šanci. Naučila jsem ji plést a ona mi při tom vyprávěla, jak uniká před posedlostí chlápkem, co je tak úžasně krásný a bohatý, že na něho mají spadeno holky ze všech farem v dosahu sta kilometrů. Ta její posedlost měla konkrétní obrysy a já si vzpomněla, jak vždycky chtěla nejen tancovat s těma nejhezčíma klukama, ale taky s těma, co mají nejbohatší rodiče. Tehdy jsem její vypočítavostí pohrdala, říkala jsem si, že přece nemůže chtít úplně všechno, že takhle nakonec stejně nebude mít nic. Jenže můj hloupoučký cit pro boží spravedlnost v jejím případě vždycky selhal. To, že chyběli kluci a my tancovaly spolu, se stalo jen jednou a ona vždycky měla sólo s nejzazobanějším krasavcem. Už nejsem puberťačka, a tak jsem se zájmem poslouchala její story s kovbojem, na kterého podle všeho byla krátká a s nímž tancovala pokaždé jiná. Nejsrandovnější na tom bylo, že jí ho předpověděla nějaká potrefená duchařka, co se potloukala po farmách. Spiritismus, candomblé, koktejl afrických bůžků namíchaný s tarotem, na to Brazilce užije. Lenu zjevně taky. Určitě má nad stolem zavěšený krystal a k dobré pracovní pohodě si pálí vonné tyčinky. Někde se spolu s kovbojem opili a ona mu nedala. Nedala mu proto, že kartářka jí předpověděla, že když mu nedá, tak se nakonec stane jejím mužem. Nebo tak něco. Jenže se to trochu zkomplikovalo, kovboj se raději poohlížel po těch, co nebyly zatížené budoucím štěstím, a Lena se mohla utrápit. Tak s ním začala dělat obchody. Kupovala od něj býky a začali si rozumět, mít stejné názory na to, kolik má vážit tele a jak postupovat, když chce člověk vymýtit slintavku. Došlo to tak daleko, že spolu začali doopravdy chodit, ale Lena byla tak uhranutá ďábelskýma očima podivné babice, že se chtěla stát jeho milenkou až poté, co si ji bude chtít vzít. Její středověký požadavek ovšem moc nejde dohromady s tím, jak je samostatná, rychlá na koni a jak přesnou má mušku. To asi kovboje dost mátlo, tak si řekl, že to nechá, tak jak to je, a nebude dělat nic, koneckonců obchodovat se s ní dalo, nebyla nudná a ostatní holky byly prostě hodný. Dost složitá historie a možná jsem ji ani správně nepochopila.

II. ]

A teď je Lena v Praze a snaží si to všechno srovnat v hlavě. Zajímavá na tom je její vize, že potřebuje právě jeho. Když potřetí vypárala šálu, která jí nepřipadala dokonale upletená, pronesla: „Hodný chlapi nedokážou vydělat žádný peníze.“ Rozváděla to dál a mně to čím dál víc připadalo, že se jedná o nějakou šlechtitelskou teorii. Dokonce chlapy jednou přirovnala k býkům, něco v tom smyslu, že ten nejdivočejší býk má nejvíc krav, a tudíž nejhezčí potomstvo nebo tak nějak. Lena byla dokonalou krásou a sílou posedlá. Bylo mi jí líto, protože z toho na sto honů čišelo zoufalství nad tím, že býci ani kovbojové nejsou monogamní a nemyslí si, že je potřeba získat jen jednu fatální ženu nebo krávu.

Upletly jsme společně spoustu věcí, Lena měla zvláštní schopnost k mým černým ptákům přidávat nesmyslně barevné třásně, které tomu dodávaly „švunk“, jak často tvrdila. V krámku nám je rvali z rukou, ale dávali za ně stejně mizernou cenu. V baru se mnou Lena dělat nechtěla, tvrdila, že muži, co tam popíjejí kávu, jsou krotcí jako ovce. Zato Praha jí jako ovce nepřipadala, byla nadšená její spletí nevyřčených vztahů, do nichž těžko pronikala, a to ji dráždilo a provokovalo k lepším společenským výkonům. Mne to drtilo. Jediná záchrana před tím, abych svůj život netrávila úplně celý v proutěném křesle s barevnou houští vln na kolenou, byl bar. Večer jsem si stoupla za pult a jako tajemná socha, jak vtipně poznamenal jeden novinář, celý večer mlčela. Až jednou se to stalo. Tedy bylo naprosto zjevné, že něco se stát musí, že konstelace nekonečné mlčení, panelák, Lena není udržitelná.

Oslovil mne třicátník ve vytahaném pruhovaném tričku, jemuž jsem okamžitě zatoužila koupit k Vánocům třeba značkovýho angličáka. Měl oči modřejší než mámin cibulák a oholenou hlavu. V nose se mu třpytila skleněná náušnice. Otázal se, jestli bych nechtěla pomáhat jako dobrovolnice v blázinci. Asi na mně ulpěl pel charitativních akcí, které se pořádaly jednou ročně ve waldorfském lyceu, kdy jsem na besídce roznášela chlebíčky a učila vozíčkáře českou polku. Řekla jsem, že chtěla, a proti všem svým nemotorným zásadám jsem dodala: „Že máš tak modrý oči.“ Vykulil je na mě, trochu se zakuckal, ale ustál to. Domluvili jsme se a já se o víkendu vypravila do velkého areálu blázince protkaného starými platany, zrezavělými prolézačkami, kuchyňskými pachy a starými župany. Sedla jsem si do plyšového křesla postaveného před radostně vyhlížející nástěnku plnou barevných letáčků o výkonnosti poslední generace antidepresiv. Přišla jsem brzy, najednou se vynořil bílý plášť, z něhož trčela vyholená lebka a blýskla se náušnice. Sestra se otočila na podpatku a její naškrobená sukně jako by říkala: „Co tady ta opálená kudrnatá chce?“ A já jí v duchu opáčila mou oblíbenou bahijskou odrhovačkou: „Černý maso je, holka, nejlevnější, na trhu ho koupíš za polibek starý Babalu.“ Hololebec modrooký se otočil, a když mě uviděl sedět s nohama křížem v bílé teplákové bundě a růžové minisukni, zasmál se a řekl: „Všem se budeš líbit.“ Sestra zakopla, zaklela, a kdyby to bylo na ní, šla bych postrkem na skotské střiky.

A všem jsem se líbila. Nejvíc mladé Martině. Měla jsem za úkol strávit s ní několik hodin a povídat si o tom, proč rodina táty velvyslance je studená jako psí čumák a ona z toho chce spáchat sebevraždu. Byla to součást jakéhosi Modroočkova výzkumu za účelem nabytí doktorátu. Můj mladý pan doktor zkoumal, zdali jsou dobrovolní, nezkušení, ale vcítění znalí terapeuti schopni být stejně přínosnou vrbou jako zkušení, všelijakými druhy psychoanalýz prolezlí psychoterapeutové. Nebyl to pro mě problém. Uvědomila jsem si tady v Praze a po boku Leny, že Brazilci jsou největší vyznavači povídání a naslouchání na světě. Já radši lidi poslouchám, ale když je někdo na stejné vlně, dokážu s ním mluvit hodiny nebo i dny. A mladičká gymnazistka, kterou zjevně nikdy nikdo neposlouchal, mne zajímala, probudila se ve mně vnímavost, ta křehká květinka, co ji tolik opečovávali mí waldorfští učitelé. Mluvily jsme spolu česky, ale s brazilským smyslem pro povrchnost otázek a nezávaznost odpovědí, s tím žonglérským uměním udržet věty napůl vyřčené, nebádat nad jejich smyslem, kochat se jen osvěžující přítomností dalšího mluvícího tvora.

JEDNOU SE TO DOZVÍM

( Luiza )

I. ]

Byl velmi noblesní. Velmi studený. Velmi záhadný. Hlavně to nebyl Brazilec. Nechtěl, abych seděla doma, nežárlil na mé kamarádky, neříkal, že když pletu, tak ho nevnímám, a nepotřeboval, abych poslouchala jeho žvanění od rána do večera. Nespal s jinými. Nechodil se opíjet s kumpány a nesázel načerno v loterii. Miloval divadlo, obrazy, bossa novu a všechno, co se týkalo politiky. Potkali jsme se v kanceláři. Měla jsem na sobě skládanou sukni, modrý propínací svetřík a lámala jsem si hlavu, proč je ten cizinec s lehkým přízvukem a trochu příliš vysoko posazeným hlasem pořád tak zadumaný. Nebyl to můj šéf ani šéf nikoho jiného. Přesto z něj vyzařovala schopnost ovládat jiné lidi. Pracoval jako poradce. Jeho vágní funkce, již se nikdo nenamáhal nikomu vysvětlovat, spočívala v tom, že na východních trzích hledal pro naši německou firmu kontakty. Jednou v létě jsem na vnitřní straně levé paže zahlédla vytetované číslo. Měl na sobě tenkrát hnědou fešácky proužkovanou košili s krátkým rukávem. Nesedělo mi to. Jeho pískově světlé vlasy a zelené oči a vytáhlá klackovitost pohybů nenaznačovaly židovský původ. Možná byl v odboji? Od té doby jsem neměla v hlavě nic jiného jen to číslo, tajemství toho muže, jeho studený úsměv. Udělala jsem tu nejobyčejnější věc, k níž se uchylují všechny sekretářky světa, které chtějí zjistit, jestli jejich vyhlédnutý objekt zabere. Vylila jsem na tu jeho proužkovanou nádheru kafe. Poprvé si mne prohlédl. Bylo to nepříjemné, protože nebyl Brazilec a ke svému nestydatému pohledu, jímž mi pročesával poprsí, oči a vlasy, nepřidal žádný kompliment. Řekl: „Teď nemáte kávu a já nemám košili. Obleču si jinou a vy se mnou půjdete na oběd.“ Šla jsem s ním jako na popravu, najednou jsem nechtěla být sekretářka, nechtěla jsem mít modrý svetřík a skládanou sukni. Chtěla jsem zmizet. Nebo se stát alespoň chytřejší, pochopit stupeň nebezpečí, jež tenhle arogantně mluvící člověk představuje. Ucítila jsem, že s ním nebudou věci ani jednoduché, ani příjemné. Byl to náhlý záblesk, jako by se mi zatmělo před očima, a uviděla jsem před sebou divné, šedé město se spoustou věží, starou ženu a náměstí s holuby. Vteřina, možná dvě, ale tahle snová vidina se mi pak léta vracela, vždycky, když jsem si lámala hlavu nad tím, co pro mne znamená život s Yaromirem Cernym.

Vzali jsme se, hostina byla v Jockey Clubu v São Paulu, pozvaní hosté byli většinou Yaromirovi krajané, co přišli jako on z Čech, ale v různých dobách a za různých okolností. Vycítila jsem z nich nevraživost vůči tomuhle městu, vůči německým přistěhovalcům, kteří byli zase mé dědictví, vůči sobě navzájem a především vůči Yaromirovi. Nechápala jsem, proč je pozval. Až po roce mi vysvětlil, to už jsem věděla o jeho práci víc, že jsou to pro něj jen zdroje informací, síť kontaktů, kterou trpělivě tkal jako vypasený pavouk. Yaromir pracoval jako poradce a „dublér“. Nebyla jsem dost chytrá na to, abych si v té době sehnala nějakou literaturu na tohle téma, a nikoho jsem se ptát nemohla, aniž bych ho přivedla do nebezpečí většího, než ve kterém celý život žil. Jednou mi to v nějaké přihlouplé hádce, když jsem jako polámaný kolovrátek opakovala, že chci konečně vědět, proč spí s revolverem pod polštářem a co vlastně dělá, suše oznámil: „Jsem dublér, holčičko. Špion, co pracuje pro obě strany.“ Sedla jsem si na gauč a styděla jsem se přiznat, že nevím, co to znamená. Špion, dobrá, trochu podivné povolání, ale „dublér“, to se mi opravdu nepodařilo nijak uchopit. „Musel jsem ti to říct, protože vím, že to z tebe nikdy nikdo nevymlátí. Prostě to vím. Věřím ti, a vůbec nevím proč. Musel jsem to někomu říct, a nikoho nenapadne, že jsem tak hloupý a řeknu to vlastní ženě. Chci, abys věděla, co jsem vlastně zač.“

II. ]

Byl poloviční žid a vyrůstal v malé moravské vsi. Matka pocházela z bohaté měšťanské rodiny, která ji vydědila, protože si v osmnácti vzala chudého žida a odešla s ním na venkov. „Vždycky jsem chtěla chovat králíky a tvůj táta, to je taky takový můj králíček…,“ smála se prý, když synovi zdůvodňovala svou rebelii.

Někde uprostřed zvlněných Chřibů, pod romanticky zpustlým hradem měli jeho rodiče domek a skromně hospodařili. Už na gymnáziu, kde ho vší silou svých malých životů udrželi, četl každý den noviny, o víkendech se pokaždé melancholicky a sám toulal moravskými horami a po vyučování se svolením ředitele poslouchal jediné školní rádio. Později se stal nadšeným radioamatérem. Brouzdal na krátkých vlnách a představoval si, že ho přenesou přes oceán do světa plného neviditelných, ale zázračných přátel. Byl tajnůstkář a nikdy se s nikým příliš nepřátelil. Ostatní odpuzovaly jeho rozvláčné politické výklady a taky za nikoho jakživ nezaplatil v hospodě. Pořád strašil s tím, že brzy se Hitler s nikým mazat nebude. „Zahraniční politika mě vždycky zajímala, ale ta domácí přetahovaná ne. Jenom když se na politiku díváš z větší výšky, můžeš se ještě jakž takž v něčem vyznat,“ vysvětloval mi, když jsme se spolu procházeli v parcích plných bílých a temně růžových orchidejí, co trpělivě vysávaly živiny ze vzduchu a z kmenů štíhlých palem. Napsal bratranci do Ameriky, že chce pryč. Bratranec byl člověk odchovaný americkým smyslem pro spravedlnost a rodinu, a poslal tedy lodní lístek nejen jemu, ale i rodičům. Ti dokázali vycítit změnu počasí na týden dopředu a otec si nebezpečí pogromů nesl zapečetěné v podvědomí, takže příliš neváhali. Všechno prodali a odjeli. „Však králíky můžu chovat i jinde,“ řekla tiše Yaromirova maminka, když se rozhodla, že do kufříku z lepenky vezme jen doklady, peníze, spodní prádlo a zbytek fialkové voňavky. Ostatní věci rozdali sousedům.

V Americe Yaromir pracoval v právě vznikajících baťováckých dílnách, pořád víc a víc četl a začal chodit na večerní univerzitu. Neustále se s někým seznamoval. Měl ten dar nezávazné konverzace o ničem, při níž dokázal z člověka vytáhnout i to, co sám o sobě nevěděl a nikdy nikomu nechtěl říci. Jednou tak u barového pultu pro vlastní potěšení konverzoval s jakýmsi břichatým tatíkem a tříbil si na něm svůj „tahačský“ um. Jenže tatík nebyl od počestné rodiny. Byl to americký důstojník zpravodajské služby a moc dobře si všiml Yaromirovy neřesti chtít vědět víc, než je nutné a slušné. Setkávali se pak u skleničky zteplalého piva pravidelně. Nakonec vytěžil on Yaromira. Zjistil, že mladý radioamatér má divokou touhu po dobrodružství ukrytou pod nenápadným zevnějškem, přesné logické myšlení a základy obsluhy rádia. Nakonec Yaromir souhlasil nejen s výcvikem, ale i s tím, že se na falešný pas vydá zpátky do Čech a bude pomáhat převádět přes teď už neprodyšně uzavřené hranice důležité lidi, kteří zůstali a příliš pozdě si uvědomili, že to ten uřvaný blázen s knírkem myslí doopravdy. Už tenkrát existovali „lovci hlav“, co věděli, kdo je nepostradatelný a koho je třeba zachránit, dokud to jde. Taky se hodilo, že Yaromir dřív rád samotářsky bloumal po horách a moravské Sudety i Beskydy měl pořádně prošlápnuté. Na slovenské straně Beskyd byl snad stokrát a „Opičí hory“, jak se říkalo Jeseníkům pro vrtkavé změny počasí, znal nazpaměť.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Žluté oči vedou domů.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.