BLOUDÍCÍ

DAN

Charles Patterson White

1. Návrat

Dan seskočil ze svého koně, uzdu přehodil jen přes hrušku sedla, protože chtěl dopřát Žertovnému trochu pastvy na šťavnaté trávě, rostoucí všude kolem cesty, po níž jel, opřel se o plot a točil si obratně cigaretu do hnědého papírku. S netajeným úžasem pozoroval skupinu podivných kovbojů, kteří nedaleko prováděli zvláštní hru, nad níž pořádný rančer musel kroutit hlavou. A Dan Hislop, třebas mu bylo na jaře teprve osmadvacet, byl pořádným rančerem. Tam výš, pod horami, jejichž táhlé vlny se modraly v průzračném vzduchu, měl ranč o rozloze dvanácti tisíc akrů. Na jeho pastvinách, nejlepších v tom koutu Wyomingu, pobíhá na deset tisíc kusů vybraného dobytka. Již čtyři roky Dan vedl ranč - od toho dne, kdy jeho otec spadl z koně tak nešťastně, že se do večera rozžehnal se světem. Kouřil a sledoval počínání kovbojů, kteří příliš jako honáci nevypadali. Alespoň Dan jakživ takové neviděl. Asi filmaři, usoudil, ale ať se rozhlížel sebepozorněji, kameramana nikde neobjevil. Jen opodál viděl tři jezdce, dvě ženy a jednoho muže, kteří se zdáli být cele zaujati pozorováním eskamotérských kousků podivných kovbojů. Dan jim přihlížel také, ale v duchu se pochechtával.

„Ti chlapci by měli tak jezdit u mne a chytat dvouroční býčky při jarním shánění. Pane, jak dlouho by to dělali, co myslíš, Žertovný?“ otočil se ke svému vraníkovi, který zvedl hlavu a zafrkal. „A tam ti tři, podle všeho měšťáci, protože vypadají jako dokonalí sváteční jezdci, věří, že takhle se chytá do lasa rohatý dobyteček.“

Dan se vesele zašklebil. To jeden z vyfiknutých honáků vrhl laso, jež uvízlo na krku roční jalovičky, na neštěstí však trochu dole, až u plecí, takže jí nemohlo stáhnout krk. Jalovičce se ten žertík podle všeho nelíbil, zvedla ocas a táhla za sebou nešťastného umělce, jenž měl druhý konec lasa upevněný na zápěstí levé ruky.

„Blázen,“ řekl si Dan a odhodil cigaretu. „Kterého pořádného honáka by napadla taková bláhovost?“

Kovboj běžel šílenými kroky za splašenou jalovicí. Dan se nemohl udržet, aby se nechechtal, třebaže věděl, že ta nedobrovolná procházka může skončit tragicky. Druhové nešťastného maratonského běžce naštěstí zadrželi splašené zvíře a honák, uštvaný a zpocený, se svalil do trávy.

„Žertovný, viděl jsi už podobné bláznovství? Neviděl, viď ? Já také ne. Máš co dělat, abys porazil vyjeveného býčka, který je šílený strachem, když ucítí na krku laso. A musíš se ještě včas otočit a opřít. Ale myslím, že představení skončilo. Ti tři měšťáci odjíždějí.“

Tři bezvadně oblečení zvědavci, jejichž boty se leskly a košile i halenky zářily čistotou, otočili koně a ztratili se za křovím vroubícím říčku, jež protékala pastvinou ohrazenou plotem, podél něhož Dan již půl hodiny jel. Kovbojové odepjali lasa, složená v bezvadné kruhy, a přehodili si je přes rameno.

„Haló, chlapci, nechtěli byste jít sem na kousek řeči?“ Honáci chvíli váhali, ale pak se pustili k plotu. Dan si je nyní mohl lépe prohlédnout.

„Co si přejete, pane?“ zeptal se ho nepříliš vlídně honák, který šel vpředu a zdál se být vůdcem ostatních. Dan, jenž věděl, že tu nevlídnost vyvolal jeho pobavený výraz, řekl smířlivě: „Nic ve zlém, hoši, ale u Joviše, kde jste se naučili chytat tak originálně krávy?“ A rozchechtal se proti své vůli. Dva honáci, nejmladší ze všech, se přidali k jeho smíchu.

„Vy jste kovboj?“ zeptal se ho předák.

„Ne, ale jsem rančer a na mém ranči jezdí třicet ostrých hochů, nejlepších, jaké možno sehnat v této požehnané zemi. A kdo vás takhle oblékl?“ Dan s úžasem teď zblízka pohlížel na podivnou výstroj honáků. Měli modré kabátce s dvojí řadou pozlacených knoflíků, divoce strakaté košile, obrovské rudé šátky, které jim splývaly na záda jako ženské přehozy, široké a stříbrem bité pásy, sloužící zároveň jako nábojnicové, a z pouzder na stehnech čouhaly pažby koltů největší ráže. A ty kalhoty. Jen umělecká duše nadaná fantazií si mohla vymyslet tuto kombinaci indiánských leggin a kalhot traperů s podivnými spodky jihoamerických gaučů. Barevné třepení - Danovi se zdálo, že je mezi ním i koudel, jež měla nahrazovat vlasy ze skalpů - splývalo až na nepohodlné, těsné boty s vysokými podpatky, opatřené obrovskými stříbrnými ostruhami. U třmenů koní byly kryty s ohromnými chrániči bot, jakých se užívá tam, kde rostou kaktusy a trnivky. Ale co s tím zde?

„Proboha, kdo vás to tak vymódil? Jste filmaři, kteří hrají kovboje, ovšem takové, kteří ještě po pastvinách nejezdili?“

„Nedivím se vám, že se divíte,“ řekl mladík, jenž měl ze všech asi nejvíc humoru. „Takhle nás oblékl ředitel, abychom vypadali barvitě a budili dokonalý dojem zašlé romantiky. Není to pohodlné ani příjemné, ale co se dá dělat, když bohatí lenoši ze Saint Louis, Chicaga a odjinud, kteří tráví dovolenou na jeho ranči, si nedovedou Západ jinak představit. Slyšel jste snad už o prázdninových rančích?“

Dan si hvízdl. Teprve teďse mu rozbřesklo v hlavě. Už chápal, proč na tak znamenitých pastvinách bylo tak málo dobytka.

„Upřímně vás lituji, hoši,“ řekl opravdově. „Musí to být po čertech otrava, když máte předvádět těm měšťákům své kousky.“

Předák pokrčil rameny. „To víte, zábava to není, ale člověk se musí nějak živit.“

„A kolik máte měsíčně?“

„Dvě stě dolarů a zaopatření. Není to mnoho, ale přece si z toho můžeme našetřit na zimu. Víte, jsme tady jen v sezoně, od května do září. V říjnu ředitel dobytek prodá, aby jej v dubnu zase koupil.“

„A co jste dělali dřív?“

„Byli jsme v cirkusu Bandelo, kde jsme obstarávali divoký program. Kovboje, zálesáky, také Siouxy a jiné Indiány. Když se v Kansas City cirkus rozpadl - ředitel utekl s penězi a krasojezdkyní, popadli jsme tohle. Chytáme dobytek, pořádáme divoké souboje, honíme tu a tam zloděje dobytka a večer při táborovém ohni a nezbytné hovězí kýtě, kterou aby čert jedl, zpíváme utahané šlágry -- Osamělý kovboj, Sám pod hvězdami, Na tvé žhavé oči a desítku jiných.“

Dan vrtěl hlavou. „A ti blázni, kteří tady jsou, věří, že vidí pravý honácký život!“

„Což ti,“ mávl opovržlivě předák. „Jsou tady slečinky, které nerozeznají krávu od býka. Ostatně my jsme s tímhle vším jen kulisou k jejich milostným pletkám. Člověk si musí odplivnout, když do toho nahlédne.“

„Nu, hoši, musím dál, ale kdyby se někdy stalo a zatoulali byste se tam k horám, navštivte mě. Můj dům bude pro vás vždy otevřen, neboť vypadáte jako pořádní lidé. Jsem Dan Hislop. Pod horami mě zná každé dítě. Mnoho štěstí.“

„Šťastnou cestu,“ ozvali se kovbojové.

Dan jel volně dál. Cesta byla pohodlná a do Snake-Rocks, kam mířil, měl něco k patnácti mílím a do západu slunce zbývaly ještě tři hodiny. Nemusel tedy pospíchat. Díval se na prázdné pastviny, táhnoucí se po jeho levici, a zvedalo se v něm pobouření. Měl v sobě dobytkářskou krev již z třetí generace, a tak není divu, že byl dopálený, když viděl, jak ty žírné pastviny zahálejí. „Svět se nadobro zbláznil, Žertovný. To, co se teďděje, zvláště to, co dělají ženy, by zasloužilo božího hněvu.“ Žertovný odfrkl, jako kdyby mu odpovídal. „Myslíš si, že jsou takové, jakými jsme je udělali. Je v tom kousek pravdy, protože jsme se jim tady klaněli jako židé zlatému teleti a všechno jim promíjeli. Ale je to také proto, kamaráde, že žena má v sobě víc ďábelského než ženského. To jen my, hlupáci, v nich vidíme anděly.“

Pobídl koně k pravidelnému klusu. Vzduch nad pastvinou se už přestával tetelit a od říčky, jež tekla souběžně s cestou, vál příjemný chlad. Zvedl se také předvečerní vítr, přicházející od hor, a rozšuměl listí křovin lemujících břeh říčky. Dan už zapomněl na výletní ranč, jeho myšlenky se přesunuly k účelu jeho cesty do Snake-Rocks. Jeho hezká tvář, z níž léta dosud nesetřela něco chlapeckého, se zachmuřila. Nejel do toho města, které se po objevení nedalekých ložisek uhlí a niklu rychle rozrůstalo, ve svém zájmu. Jel si promluvit - a to pořádně - s jakýmsi Robertem Riggsem, s nímž rančeři pod horami neměli právě pěkné zkušenosti, a myšlenka, že by se s ním Riggs nechtěl dohodnout, ho předem naplňovala těžkým hněvem. Robert Riggs byl majitelem velké dřevařské firmy, která koupila od vlády právo ke kácení obrovské plochy lesů, na dvou místech hraničící s údolím, kde stál Danův ranč. V témže údolí, ale už na chudých pastvinách vystupujících po úbočí horského masivu, byl ranč Donalda Bundyho, dobrého přítele Danova otce. Poměr mezi Bundym a starým Hislopem připomínal v mnohém lenní vztah. Bundy byl malý rančer, Hislop jeden z nejbohatších v kraji. Hislop proto pokládal za samozřejmé, že svého slabšího přítele bude chránit, a Bundy mu za to projevoval dojemnou příchylnost, kterou přenesl na Dana, když jeho dávný přítel Nat odešel předčasně ke svým předkům. Dan pak považoval za přirozené, že s dědictvím podědil i ochranu malého Bundyho ranče, tím spíš, že ten měl v té době nemalé potíže s opovrženíhodným pronárodem ovčáků, kteří pásli svá bečící stáda na pastvinách vládních lesů a šilhali zálibně po lepších pastvinách Bundyho, které vbíhaly několika jazyky přímo do lesa. Nikdo nedovede pochopit nechuť, ba nenávist kovbojů a rančerů k pasákům ovcí, pokud se nepřesvědčil, jak jejich stáda dovedou v několika hodinách zkazit a zamořit nejlepší pastviny. Když Dan trochu násilně - neobešlo se to bez střílení a boxu - zbavil Bundyho i sebe nepříjemných sousedů, přišel Riggs a s ním trápení jiné a horší. Riggsovi dělníci nebyli právě neviňátka a nedělali si hlavu z toho, když tu a tam odehnaly tučný kus pro svou kuchyni. Ty soustavné krádeže se staly Donaldu Bundymu osudnými. Na jaře se dal strhnout spravedlivým hněvem, a aniž vzkázal Danovi, pustil se s jedním svým honákem - měl celkem čtyři - do tábora drvoštěpů. Tam mířila stopa dvou jalovic z jeho stáda. Z tábora se vrátil na nosítkách s kulí v plících. Šerif zatkl několik chlapíků, ale musel je pustit, protože i Bundyho honák dosvědčil, že jeho zaměstnavatel vytáhl první svůj těžký kolt na Riggsova předáka. Dan mohl u lůžka umírajícího jen slíbit, že se stane poručníkem osmnáctileté Kateřiny a šestnáctiletého Jacka a že se bude o ně a jejich majetek starat stejně pečlivě, jako se staral Bundy sám. Dan svůj slib plnil - a také jen z toho důvodu jel do Snake-Rocks. Drvoštěpové totiž usoudili, že sirotci jsou jim vydáni na milost a nemilost a pustili se do kácení lesa, jenž patřil k Bundyho ranči. Měl jen něco málo přes sto akrů, ale byl to nejkrásnější les široko daleko. Stromy vyrostlé do výšky padesáti yardů a rovné a krásné jak antické sloupy. Dan se o tom dozvěděl před čtrnácti dny, přijel s dvaceti svými chlapci a vypráskal lumberjacky. Předákovi pak přátelsky připomenul, že odváží-li se podseknout jen jeden jediný strom, vzbouří ostatní ranče, ale nepřijedou s biči, ale s horkými puškami a pevnými lasy.

„Stromů a větví je zde dost, abych vás dal pověsit, bandité, kteří se nestydíte okrádat sirotky.“

„To si vyřiďte s Riggsem,“ řval předák, bledý vztekem, protože ho pálily pruhy na zádech. „Máme v plánu kácení napsán i tento kus a Riggs jistě dobře ví, co dělá. Dokažte mu, že tento les nepatří vládě, a nikdo nás zde neuvidí.“

Dan na něj pohlédl s hlubokou skepsí a řekl varovně:

„Mnoho slibů jste už dal, muži, ale ještě ani jeden nedodržel. Indián by vám řekl, že jste tlachavá žena, a já k tomu dodám, že jste darebák a že je pro vás v knize osudu již připraven provaz, na němž budete viset. Promluvím si s tím vaším Riggsem a vštípím mu úctu k cizímu majetku jako vám. Ztraťte se a pamatujte si: kdo z vás se v tomto lese ukáže, dostane olovo do hlavy. Totéž platí o vstupu na pastviny. Je konec shovívavosti, ode dneška s vámi nemluvím jinak než kouřící hlavní.“

Drvoštěpové si jeho mírné napomenutí vzali k srdci, ale zato jakýsi advokát Irvin mu oznámil, že přikročí k jeho stíhání za násilné vypuzení dělníků jeho klienta pana Roberta Riggse z lesů patřících vládě, nikoliv, jak on udal, nezletilým sourozencům Bundyovým.

„Máte-li však, jako jejich poručník, doklady vyhovující zákonu, že uvedení jsou vskutku vlastníky zmíněného lesa, v tom případě mi zašlete...“

„Už ti je posílám, ty tchoři,“ zabručel Dan a odložil dopis. Druhého dne se vydal do Snake-Rocks, protože usoudil, že bude dobře, přesvědčí-li onoho Riggse, o němž měl to nejmizernější mínění, že pro něho bude výnosnější, nechá-li podobných podnikatelských metod. Nepochyboval, že se mu to podaří, protože pod košilí měl zažloutlé listiny, z nichž i slepý mohl vyčíst, že sporný les je majetkem Kateřiny a Jacka Bundyových. Kdyby tomu Riggs proti všemu očekávání nechtěl rozumět, pak se obrátí na veřejné mínění, jež je v takových případech velmi citlivé, a pustí se do Riggse s vyhrnutými rukávy. Byl si jistý, že celý stát se postaví na jeho stranu.

„V každém případě si však musíme dát na toho tchoře pozor, Žertovný. Muž, jehož chamtivost se nezastaví ani před majetkem sirotků, je schopen každé podlosti. Na nás však nevyzraje.“

Dan chtěl ještě něco říci, ale neřekl, protože sebou prudce, pudově hnul do strany. Odkudsi z křoví se ozvalo kovové cvaknutí. Byl to slabý zvuk, jenž by necvičenému sluchu ušel, ale Dan měl v krvi bdělost a pohotovost, bez nichž by jeho předkové neobstáli v bojích, jež sváděli na hranicích civilizace - neboť Hislopové byli odnepaměti průkopníky. Ten pudový pohyb zachránil Danovi život. Kulka určená jeho hlavě narazila na pouzdro s triedrem, jejž si s sebou ze zvyku vzal, roztříštila kukátko, vylétla a zaryla se do levého předloktí. Náraz na pouzdro byl však tak prudký, že vyrazil na chvíli z Dana dech a vyhodil ho ze sedla. Ale přesto Danovo tělo dokázalo, jakým je nádherným strojem. Ruka sama vytrhla bleskově kolt z pouzdra, a než dopadl Dan na zem, vypálil do křoví, odkud třeskla rána, tři kulky. Z křoví se ozval bolestný výkřik a Dan zaklel, protože dosedl na kámen, který sám čert položil na cestu. Měl pocit, jako by prožil zemětřesení a spadl z druhého poschodí do bedny s hřebíky, ale jeho vůle donutila svaly k normálnímu výkonu. Bylo třeba se skrýt.

„K zemi,“ šeptl a Žertovný padl na cestu. Dan se skrčil za ním a díval se do křoví. Nikde se nic nehnulo.

„Asi jsem ho dostal, protože by mi poslal druhý pozdrav, když jsem si tak nádherně sedl na ten prokletý kámen. Týden to budu cítit. Zatracené živobytí.“ Který blázen si z něho udělal živý terč? Nikdo ho tady přece nezná. Aby tak Riggs. Schopen by toho byl, ale jak by mohl vědět, že jede do Snake-Rocks? Neřekl to ani svému správci Billu Pedersonovi, třebas je Bill jeho přítelem.

Přihlásila se palčivá bolest v levém předloktí, ale na to nebyl čas. Pro trochu krve neumře, jen kdyby věděl, co je s tím lotrem, který si ho vzal na mušku. Zkusil starý trik a vystrčil pomalu svůj klobouk nad šíji koně. Nic. Buď je příliš mazaný, nebo vzal do zaječích, nebo dostal, co mu patří, a nemůže ani zvednout pušku, přemýšlel Dan.

V těch úvahách málem přeslechl dusot kopyt. Ostražitě vyhlédl na cestu. Přijížděla po ní mladá dívka, oblečená v stříbřitě šedé kalhoty, bezvadné žluté boty, hedvábnou bílou halenku s rudou vázankou a černý lehký, přiléhavý kabátek. Jak jela proti slunci, měl Dan dojem, že má zelené oči, žhnoucí zlatem, a zlaté vlasy. Když však přijela až k němu, zjistil, že neznámá má kaštanové vlasy a oči stejné barvy. Její tvář měla snědě smetanový tón, jaký je běžný u kreolek.

„Slyšela jsem střílení. Nestalo se vám něco?“ zeptala se. Dan měl pocit, jako by její hlas byl utkán z hedvábí a tepla. Pak spatřila na jeho rukávu krev a vykřikla. „Bože, vždyť vy jste raněn.“ A seskočila ze sedla.

„To nestojí ani za řeč, nepatrné škrábnutí,“ bránil se, když se chystala svléknout mu kabát. „To může počkat. Víc než na tu ránu jsem zvědavý na toho lotra, který mi poslal ten olověný pozdrav.“

„Vy jste se nepostřelil sám?“

Dan k ní vzhlédl téměř rozhořčeně. „Jsem malé dítě nebo ubohý měšťák, že mě podezříváte z něčeho takového? Ale když jste tady, zkusím se podívat do křoví.“

Vstal, přešel několika rychlými kroky prostor a vnikl do křovisek. Stačil mu jediný rychlý pohled, aby zjistil situaci. Na druhém břehu se pásl osedlaný kůň. Jeho pán neodjel, protože asi nemohl. Opatrně rozhrnoval větve, pátral po zákeřníkovi, připraven vystřelit. Našel ho pod převislými větvemi, schouleného do klubka a zsinalého. Když se však k němu sklonil, přesvědčil se, že žije. Byl jen v hluboké mdlobě. Začal opatrně ohledávat jeho zranění. Bylo těžké, ale ne smrtelné. Dan však pochyboval, že muž bude ještě někdy pořádně chodit. Jednu kulku dostal totiž do kyčle a druhou do kolenní čéšky. Rána v koleně byla zvláště zlá, protože kulka se o něco rozplácla, než do něho vnikla. Dan záhy našel, co to bylo - zámek zákeřníkovy pušky. Rýha na něm se ostře leskla.

„Otec by mě pochválil,“ zabručel Dan a zastrčil kolt, jehož pažba byla vykládána zlatem. Byl to otcův dar k dvacátým narozeninám.

„Co je?“ ozvalo se za ním.

Ukázal mlčky na raněného.

„Mrtvý?“ zachvěla se otázka náhle probuzenou hrůzou.

„To je jen mdloba. Probere se z toho. Střílel jsem v pádu z koně, ale dvě kulky ho přece našly. Jednu má v kyčli a druhá mu rozdrtila čéšku. Bude potřebovat felčara, jinak přijde o nohu. Nedovedu pochopit, proč na mne střílel. Jsem v těchto místech poprvé v životě a nikoho tady neznám.“

„Vy ale také krvácíte,“ ozvalo se starostlivě děvče.

„Podívám se, co je s tím škrábnutím.“ Dan ze sebe shodil kabát a shrnul košili. Ukázala se ošklivá rána, rozplesklá kulka rozervala maso. Když ji děvče spatřilo, silně zbledlo. „To nic není,“ chlácholil ji Dan, pokoušeje se o úsměv. „Dokázala byste trochu stlačit ránu? Sedí v ní kulka, a ta musí ven. Nebojte se přitlačit, nejsem rozmazlenec.“

Děvče, třebas bledé, stisklo podle Danovy rady ránu a rozpláclá kulka vyšla s chuchvalcem rudé krve.

„Tak vidíte, jak pěkně vylezla. Pozor, ať se nezakrvácíte. Byla by škoda tak hezkých šatů.“ Rána začala znovu silně krvácet.

„Potřebujete bezpodmínečně lékařské ošetření. Štěstí, že na našem ranči je doktor Smith.“

„To je jen krev ze žil, tepna není porušena. Počkejte, zavolám Žertovného.“ Dan trylkově hvízdl. Hned nato se ozvalo zařehtání a v příštím okamžiku zapraskaly větve a objevil se vraník. „V levé sedlové torbě mám příruční lékárničku. Najdete tam vatu, gázu a jód. Buďte tak hodná, očistěte mi trochu ránu a zavažte ji, nemohu si to dobře udělat sám.“ Děvče beze slova vyňalo z torby koženou schránku s rudým křížem, otevřelo ji a pustilo se do samaritánského díla.

Nešlo jí to rychle, protože se jí trochu třásly ruce. Danovi bylo zřejmé, že dělá podobnou práci poprvé v životě. „Nebolí vás to?“ ptala se ho několikrát a vždy k němu zvedla hnědé, teplé oči. Zavrtěl pokaždé hlavou a usmál se. Jak stála těsně u něho, cítil teplo jejího mladého těla, jež ho příjemně vzrušovalo. Vzpomněl si na své dětství, když ho matka vzala na klín a vískala ho ve vlasech. Tehdy míval podobný slastný pocit. Pak se na sebe rozzlobil a zdůstojněl. Není přece slušné, aby se poddával takovému citu. Děvče si všimlo změny v jeho obličeji a řeklo starostlivě: „Unavilo vás to, viďte. Jsem tak neobratná, nikdy jsem neobvazovala ránu. Přestala však už krvácet, a na ranč U divokého pastevce je jen míle.“

„Co je to za ranč?“ zeptal se udiveně.

„Divíte se asi tomu jménu,“ odpověděla vesele. „Pokřtil jej tak jeho majitel pan Milton. Je to velmi poetická duše a snaží se vykouzlit pro nás vůni divočiny a romantiky. Jenomže se mu to, chudákovi, nedaří. Myslím, že jen několik opravdu naivních dušiček věří v jeho kouzla. Já sama vím, ač jsem na Západě poprvé, že opravdový ranč jistě nevypadá tak, jako jeho hotelový podnik.“

„Vy jste ubytována na tom výletním ranči?“ otázal se Dan trochu zamračeně.

„Ano, a líbí se mi zde, třebas mě unavuje společnost, která se sem sjela a přivezla sem zároveň své prostředí a zvyky. Jsem však většinou v sedle, takže tím tolik netrpím. Ale už je čas, abychom jeli. Dokážete sedět čtvrt hodiny v sedle?“

Dan si hrábl rozpačitě do vlasů.

„Pustím se, slečno, asi do Snake-Rocks a podívám se tam k lékaři. Byla jste již ke mně až příliš laskavá. Nemohu takhle strašit v tom hotelu, který se vydává za ranč.“

Děvče stáhlo brvy. „Pojedete se mnou, rozumíte? Potřebujete pomoc a to je rozhodující. Pomohu vám do sedla.“

„A to ne,“ ohradil se Dan. „Když však trváte na tom, abych jel k tomu divokému pastevci, jenž má básníkovo jméno, musím poslechnout, protože se přece s vámi nemohu hádat. Ale co bude s tímhle? Ten potřebuje doktora daleko nutněji než já. Něco vám navrhnu. Dojeďte na ranč a přiveďte sem toho svého známého mastičkáře. Já tady zatím počkám. Nezapomeňte na nějaký povoz nebo nosítka.“

„A vy zatím vsednete na koně a odjedete.“

„Už jsem vám řekl, že zde počkám. Nemohu jen tak ujet, protože šerif bude jistě zvědav, jak se tahle bláznivá věc stala. Mohlo by ho ještě napadnout, aby mě zatkl.“

„To neudělá, protože dosvědčím, že na vás bylo zákeřně vystřeleno. Za půl hodiny jsem zpět. Jsem Helena Winthropová,“ otočila se již na odchodu a podala mu ruku.

„Vytahejte mi uši. Docela jsem zapomněl na své dobré vychování a neřekl ani, kdo na vás bude vděčně vzpomínat. Jsem Dan Hislop.“ A potřásl její rukou s ohníčky veselí v očích.

„Tváříte se, jako byste byl postřelen nejméně jednou měsíčně. Nejste snad bandita?“

„Tak daleko jsem to ještě nedotáhl, jsem jen ubohý krotký rančer.“

Šelmovsky se na něho usmála a vyklouzla z křoví. Dan za chvíli uslyšel dusot kopyt jejího koně. Odjížděla tryskem.

„Správné děvče, třebas je z Východu. Je upřímná a veselá, Žertovný, a to znamená mnoho. Nejhorší ze všech povah jsou povahy sentimentální a melancholické, zvláště jsou-li rodu ženského. Říkal nám to v Pasadeně dobrák Paddock, který nám vykládal psychologii - a ten byl autoritou, protože měl ženu a pět dcer. Ale podíváme se, co dělá náš přítel. Zdá se, že procitá. Bude se divit, snad víc než jsem se divil já.“

Raněný procital z mdloby a sténal. Dan namočil kapesník a otřel mu tvář. Zákeřník otevřel víčka a zahleděl se na něho. Po chvíli se v jeho očích objevil záblesk pochopení. „Dostal jste mě?“ vyrazil ze sebe trhaně.

„Blázne, vy mě znáte?“ otázal se Dan, vrtě pohoršeně hlavou. „Já vás v životě neviděl. Nevypadáte také, jako byste se potloukal po prériích. Vypadáte spíše na člověka z města.“

„Jsem z Chicaga,“ řekl neznámý a zkřivil bolestí tvář, jak se pohnul.

„Nehýbejte se,“ poručil mu Dan a díval se na muže stále s údivem, jenž se ho zmocnil při jeho doznání, že je z metropole nad Michiganským jezerem.

„Muži, co vás to napadlo na mne střílet?“

„Jak jste to jen dokázal, dostat mě? Viděl jsem přece, jak jste padal z koně.“ V očích muže byl rozhořčený úžas.

„Nedám se sestřelit jako krocan z větve. Poslal jsem vám to, než jsem dopadl na zem.“

„Nevěděl jsem, že jste takový zázračný střelec. Ten lotr Mako mě na to neupozornil.“ A muž zaskřípal zuby. Dan byl dokonale zmaten.

„Kdo si najal vaši bouchačku, Riggs?“

„Neznám žádného Riggse,“ zavrčel muž.

Dan cítil, že raněný mluví pravdu.

„Nejsem lazebník, ale ta levá noha už vám asi moc neposlouží.“

„Neměl jsem do toho chuť, pane Sabine. Jsem lotr, ale každé lotrovství má svou mez. Kdyby mi ten skunk Mako nedal pět tisíc zálohy a neslíbil dalších patnáct, nejel jsem sem.“

„Kdo je ten Mako?“ otázal se Dan.

„Myslel jsem si, že to nevíte,“ ušklíbl se muž. „Bývá to tak vždycky. Teprve když si o tom štěbetají vrabci na střechách, dozví se manžel, že má parohy. Mako je milencem vaší ženy, pane Sabine. Protože mě ten lotr přelstil, nebudu ho krýt. On a vaše žena nevěděli jak se vás zbavit a získat vaše peníze. Rozvod nepřicházel v úvahu, proto přišli na plán zbavit se vás takto, aby po vás mohla dědit.“

Dan se na něho chvíli vyjeveně díval, pak si zhluboka oddechl a plivl do říčky.

„Budete to opakovat před šerifem?“

„To budu,“ zaskřípal zuby zákeřník.

„Pane Bože, jsou to na světě lidé,“ žasl Dan, hledě do proudící vody. „Ležte klidně, za chvíli přijede lékař. Slibuji vám, že udělá, co bude moci. Jak se jmenujete?“

„Jsem znám v Chicagu jako Dvouhlavňový Jack. Měl jsem na vás jít raději s pistolí.“

Dan na něho úkosem pohlédl. Slýchal o divokých poměrech v Chicagu, četl o nich v novinách, ale nechtělo se mu tomu věřit. Ale teďviděl na vlastní oči jednoho z těch, kteří terorizovali město a vysmívali se policii. Na cestě se však už ozval rachot vozíku a hned nato volání. „Jste tu, pane Hislope?“ Poznal hlas Heleny Winthropové.

2. U divokého pastevce

Doktor Smith byl padesátník mladistvého vzezření a živých pohybů.

„Ukažte tu ruku,“ začal bez úvodu.

„Ruka počká,“ řekl Dan. „Podívejte se dříve na tohohle. A udělejte s ním, co můžete. Zaplatím vám to.“

Doktor Smith trochu překvapeně zamrkal, pak se usmál a řekl vesele. „Upozorňuji vás však, že má nejnižší taxa je sto dolarů.“

Dan se podrbal ve vlasech. „Trochu hodně, ale už jsem to řekl. Myslel jsem, že jste zdejší.“

„Doktor je z Baltimore, kde je nejproslulejším operatérem. Ale s vámi žertuje, pane Hislope, spraví toho chlapíka zadarmo,“ řekla s úsměvem Helena.

„Proč se o něj vůbec zajímáte?“ zvedl lékař hlavu od raněného.

„Povím vám to později, doktore. Je to podivuhodná věc.“

„Vy nejste Sabin?“ vydechl zákeřník hledě na Dana strnulým pohledem.

„Ne, nejsem, ale doufám, že budete mluvit, jak jste mi slíbil. Jinak se postarám, abyste již nevyšel z káznice.“

Dvouhlavňový Jack zavřel oči. Snad překvapením, snad bolestí, protože doktor Smith mu rozstřihl kalhoty a začal ohledávat ránu.

„Tady se s tím nedá nic dělat, musíme ho převézt na ranč. Pustím se do toho až tam. Zavolejte, Heleno, ty dva strakaté panáky, kteří přijeli s námi.“

Po deseti minutách byl zákeřník uložen do pokrývkami vystlaného vozu, doktor připomněl vozkovi, aby jel opatrně, a nasedl do sedla.

„Vás rovněž ošetřím na ranči. A teď vypravujte.“

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Bloudící Dan.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.