Anatomie státu

Murray N. Rothbard

Překlad z anglického originálu “The Anatomy of the State,” publikovaného v Egalitarianism as a Revolt Against Nature and Other Essays,

Mises Institute, Alabama, 2000 [1974], str. 55–88

Vydavatel:

Ramago.net pro

Ludwig von Mises Institut Česko & Slovensko

Přeložil:

Jakub Skala

Korektury, typografie a obálka:

Dominik Stroukal

ISBN: 978-80-87733-00-4

Kapitola 1

Co stát není

Stát je téměř výhradně považován za instituci společenské služby. Někteří teoretici uctívají Stát jako zbožnění společnosti, jiní ho považují za laskavou, ačkoliv často neefektivní organizaci nutnou k dosažení společenských cílů. Ale téměř všichni považují Stát za nezbytný prostředek k dosažení cílů lidstva, za nástroj, který má mířit proti „soukromému sektoru“, a za nástroj, který soutěž se soukromým sektorem o zdroje často vyhrává. Se vzestupem demokracie se identifikace společnosti se Státem zvýšila natolik, že je možné zaslechnout postoje, které porušují všechny zásady zdravého rozumu, jako například: „My jsme vláda.“ Užitečný kolektivní termín „my“ umožňuje ideologickou kamufláž, která zakrývá realitu politického života. Pokud platí, že „my jsme vláda“, potom vše, co vláda jedinci provede, není pouze spravedlivé a netyranické, ale také „dobrovolné“ vzhledem k tomuto jedinci. Pokud vláda způsobí obrovský dluh, který se musí splatit zdaněním jedné skupiny obyvatel pro dobro jiné, zamaskuje se toto břímě do hesla „dlužíme to sami sobě.“ Pokud vláda odvede někoho na vojnu nebo ho uvězní za disidentní názor, pak „si to způsobuje sám“, a tedy se nic nežádoucího nestalo. Podle této logiky nebyl žádný Žid nacistickou vládou zavražděn, místo toho Židé „spáchali sebevraždu“, protože oni byli vláda (která byla demokraticky zvolena), a tedy cokoliv jim vláda udělala, bylo z jejich strany dobrovolné. Člověk by nepokládal za nutné toto tvrzení rozpracovávat, ale přesto zdrcující většina lidí tuto falešnou představu ve větší či menší míře sdílí.

Musíme tedy zdůraznit, že „my“ nejsme vláda, vláda není složena z „nás.“ Vláda v žádném smyslu nereprezentuje většinu lidí.1 Ale i kdyby reprezentovala, i kdyby se sedmdesát procent lidí rozhodlo zavraždit zbývajících třicet procent, tak by to pořád byla vražda. Nebyla by to dobrovolná sebevražda ze strany zmasakrované menšiny.2 Žádná metafora, žádná otřepaná fráze, že „všichni jsme součástí všech ostatních“ nesmí zatemnit tento základní fakt.

Pokud tedy Stát nejsme „my“, pokud to není „lidská rodina“, které se sešla, aby řešila problémy, pokud to není sraz nájemníků nebo country club, co je to? Zjednodušeně – Stát je organizace ve společnosti, která se snaží udržet si monopol na použití síly a násilí na daném území. Konkrétně jde o jedinou organizaci ve společnosti, která získává příjmy nikoliv dobrovolnými příspěvky nebo platbami za služby, ale donucením. Zatímco ostatní jedinci nebo společnosti získávají příjmy produkcí zboží a služeb a mírumilovnou a dobrovolnou směnou tohoto zboží a služeb s ostatními, Stát získává příjmy použitím nátlaku, tj. hrozbou vězení a použitím bajonetu.3 Ve chvíli kdy Stát použije k získání příjmů sílu a násilí, pokračuje poté regulováním a diktováním dalších činností svým jednotlivým poddaným. Člověk by se domníval, že jednoduché pozorování Států během celé historie a po celé zeměkouli bude dostatečným důkazem pro toto tvrzení, ale miasma tohoto mýtu bylo roznášeno tak dlouho, že je další rozvinutí toho, co ve skutečnosti Stát je, nezbytné.

Kapitola 2

Co stát je

Každý člověk se do tohoto světa narodí nahý a potřebuje používat vlastní mysl, aby se naučil, jak uchopit zdroje, které mu příroda dala, a transformovat je (například investicí do kapitálu) do tvarů, forem a míst, kde budou tyto zdroje použity k uspokojení jeho potřeb a zvýšení jeho životní úrovně. Jediný způsob, jak toho může člověk dosáhnout, je používáním své mysli a energie tak, aby transformoval zdroje (tj. produkoval) a vyměňoval tyto produkty s produkty, které obdobně vyrobili ostatní. Člověk pochopil, že díky procesu dobrovolné vzájemné směny, může enormně vzrůst produktivita, a tím pádem i životní úroveň všech účastníků této směny. Jediný „přirozený“ způsob pro člověka, jak přežít a dosáhnout bohatství, je tedy použití své vlastní mysli a zapojení se do procesu výroby a směny. Toho dosáhne vyhledáváním přírodních zdrojů a jejich transformací („smísením s prací“ říká Locke), tak aby z nich udělal svůj majetek a ten posléze směňoval za obdobně získaný majetek ostatních. Společenská cesta diktovaná potřebami lidské povahy je tedy cesta „vlastnických práv“ a „volný trh“ směny či darování těchto práv. Skrz tuto cestu se lidé naučili vyhýbat „džungli“ metod boje nad vzácnými zdroji ve smyslu, že osoba A je může získat pouze na úkor osoby B, a místo toho se rozhodli několikanásobně tyto zdroje znásobit mírovou a harmonickou produkcí a směnou.

Velký německý sociolog Franz Oppenheimer ukázal, že existují dva vzájemně se vylučující způsoby získávání bohatství, z nichž první je výše popsaný způsob produkce a směny, kterou nazýval „ekonomický způsob.“ Druhá cesta je jednodušší v tom, že nepotřebuje produktivitu – je to cesta zmocnění se cizích výrobků a služeb skrze sílu a násilí. Toto je metoda jednostranné konfiskace, metoda krádeže majetku ostatních. Tuto metodu Oppenheimer pojmenoval „politický způsob“ získávání bohatství. Mělo by být zřejmé, že mírové použití rozumu a energie je pro člověka „přirozená“ cesta: způsob, jak na Zemi přežít a prosperovat. Stejně tak by mělo být jasné, že násilné, vykořisťovatelské prostředky stojí oproti přirozenému právu. Je to parazit, který místo rozvoje produkci ochuzuje. „Politické způsoby“ přesouvají produkci k parazitickým a destruktivním jedincům a skupinám. Tento přesun neubírá jen z celkového počtu vyprodukovaného, ale snižuje i výrobcovu motivaci vyrábět nad hranici nezbytného minima. V dlouhém období zloděj zničí svoji vlastní životnost tím, že oslabí nebo úplně eliminuje zdroj svých vlastních zásob. Ale ne jenom to, dokonce i v krátkém období se predátor chová v protikladu ke své lidské přirozenosti.

Nyní se nacházíme v pozici, kdy můžeme šířeji zodpovědět otázku: Co je to Stát? Stát je slovy Oppenheimera: „Organizace politických způsobů“. Je to systematizace loupeživých procesů na daném území.4 Zatímco běžný zločin je sporadický a nejistý a lano, na kterém násilnický parazit visí, může být odporem jeho obětí kdykoliv přestřiženo, Stát poskytuje legální, metodickou a systematickou cestu k loupení soukromého vlastnictví. Poskytuje jistou, bezpečnou a relativně „mírovou“ cestu parazitického hradu ve společnosti.5  Jelikož produkce musí vždy předcházet krádeži, předchází volný trh Státu. Stát nikdy nebyl vytvořen „společenskou smlouvou“, vždy byl zrozen z podrobování a vykořisťování. Klasickým příkladem byl dobyvačný kmen, který si udělal pauzu mezi lety prověřeným pleněním a vražděním slabšího kmene, aby zjistil, že kdyby bylo časové rozpětí loupení delší, tak by bylo i bezpečnější a celá situace by byla vůbec pro lupiče příznivější, pokud by porobený národ měl více času na nenásilné žití a produkci. Dobyvatelé by se mezi dobývanými usadili jako jejich vládci a pravidelně vymáhali stálý tribut.6 Tato metoda vzniku Státu může být ilustrována následovně: v kopcích jižní „Ruritanie“ si skupina banditů zajistí fyzickou kontrolu nad teritoriem a velitel banditů se prohlásí za „Krále suverénní a nezávislé vlády Jižní Ruritánie“. A pokud on a jeho muži mají dostatečnou sílu na to, aby tuto vládu chvíli udrželi, hle a zři!, nový Stát se přidal do „rodiny národů“. Bývalí velitelé banditů se stali zákonnou nobilitou nové říše.

Kapitola 3

Jak si stát udržuje moc

Jakmile je Stát nastolen, problémem vládnoucí skupiny, chcete-li „hradu“, je, jak svoji nadvládu udržet.7 Zatímco síla je jejich modus operandi, jejich základní a dlouhodobý problém je ideologický. Aby mohla jakákoliv (nikoliv pouze „demokratická“ vláda) setrvat ve funkci, potřebuje mít podporu většiny svých poddaných. Tato podpora, a to je třeba poznamenat, nemusí být aktivní entuziasmus. Stačí, aby to byla pasivní resignace, jako by tento stav byl nevyhnutelným přírodním zákonem. Ale podpora ve smyslu nějakého druhu akceptace to být musí, jinak by menšinová vládnoucí skupina byla nakonec přemožena aktivním odporem většiny. Jelikož vykořisťovaní musí být podepřeno zásobami, které vytvořila reálná produkce, je nezbytné, aby vládnoucí třída Státu – byrokracie na plný úvazek (a šlechta) – byla v zemi výrazně v menšině, ačkoliv si vláda samozřejmě může kupovat spojence mezi významnými skupinami obyvatel. Nejdůležitějším úkolem vládců je tedy vždy zajistit aktivní nebo rezignovanou akceptaci většiny obyvatel.8,9

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Anatomie státu.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.