Předmluva

Snad každý člověk si někdy položil otázku, kdo vlastně organizuje společnost. Jaká síla ponouká miliony a miliony lidí k vzájemné spolupráci? Čím to je, že někteří jsou bohatší a jiní chudší? Je nutné, aby vlády neustále hospodařily s deficitem a tedy na dluh, i když jim lidé odvádějí prostřednictvím nejrůznějších daní přes 50 % vydělaných peněz? Proč se neustále někde nedostává peněz, když je tak snadné je natisknout?

Podobné otázky nám nepřinesla až moderní doba, filozofové se nad nimi zamýšleli už od starověku. Přibližně až do 18. století byla odpověď jednoznačná a axiomatická — je tomu tak, neboť se jedná o Boží vůli, takhle to Bůh chtěl a Jeho úradek nepřísluší smrtelníkům zkoumat.

S nástupem osvícenství přestala tato odpověď stačit a ekonomie se začala etablovat jako nová věda, zkoumající lidské jednání. Průkopníkem byl Adam Smith, který svou knihou Pojednání o podstatě a původu bohatství národů poprvé definoval lidskou práci, konkurenci, svobodnou směnu a majetkovou svobodu jednotlivce jako zdroj bohatství celé společnosti.

Stavidla byla otevřena a zkoumání „jednajícího člověka“ mohlo začít. Z nenápadného filozofického směru se během 200 let stal mohutný nástroj a současně mocná zbraň, pomocí níž se vedou líté bitvy jak parlamentních „studených válek“, tak, bohužel, i krvavé bitvy válek skutečných. Žádná jiná věda nemá na svědomí takový pokrok i tolik lidských životů, využití jejích poznatků může vést k neobyčejné prosperitě, zneužití k neuvěřitelné bídě.

Knížka, ke které mám to potěšení napsat krátký úvod, původně vznikla jako výsledek bouřlivých debat v rámci jedné stolní společnosti sestávající z lidí nejrůznějších profesí a zaměření, kteří si kladli ony výše zmíněné otázky: Je státní dluh nutný? Proč neustále roste míra zdanění? Čím je způsobena nezaměstnanost? Odpovědi, které jim poskytovali politici a média, jejich kritické myšlení neuspokojovaly. Proto se obrátili na jednoho z vážených členů skupiny se žádostí o osvětu a případné vysvětlení. A tak v podobě cyklu „Ekonomických nepravidelníků“, publikovaných během doby na internetu, vznikl průřez dějinami ekonomických učení.

Věřím, že přečtení této knížky přispěje k zodpovězení alespoň některých otázek a rovněž napomůže vnímání ekonomie jako vědy, která se nás dotýká po každý den našeho života a je daleko dobrodružnější a zajímavější než pouhé vyplňování kolonek MÁ DÁTI — DAL v suchopárných výkazech.

IX. ekonomický nepravidelník

Friedrich August von Hayek

(1899 – 1992)

Byl jedním z největších a nejoriginálnějších myslitelů dvacátého století. Důsledně a metodologicky přesně bořil mýty a vyvracel bludy. Význam jeho díla daleko přesahuje rámec ekonomie a zasahuje do mnoha dalších oborů – práva, psychologie, metodologie věd, filozofie atd. Ve své nejznámější knize „Cesta do otroctví” z roku 1944 učinil revoluční objev – tržní ceny jsou komunikačním systémem.

Friedrich August von Hayek se narodil ve Vídni v rodině vysokoškolských učitelů. Jeho otec byl lékařem a váženým botanikem v oboru rostlinné geografie. K titulu „von“ přišla rodina tak, že jeden z jeho předků založil na Moravě a v Dolním Rakousku dvě nové textilky, u kterých vznikly dvě nové vesnice. Tento mamonářsko-osídlovací čin oslnil císaře Josefa II. natolik, že podnikavého předka povýšil do šlechtického stavu. V roce 1917 zasáhl zatím nedostudovaný gymnazista Friedrich August von Hayek do 1. světové války. Stal se dělostřelcem v Itálii. Válečná epizoda ho kromě neopakovatelné životní zkušenosti, také obohatila o znalost italštiny a malárii. Po návratu z války neprodleně dokončil gymnázium a čas ztracený válčením se rozhodl bezodkladně nahradit studiem několika oborů na Vídeňské univerzitě. Avšak nevybral si přírodní vědy, což bylo přáním pana otce. Důvody své volby vysvětlil velmi prozaicky: „Byl jsem v bitvě, kde se hovořilo jedenácti různými jazyky. To nutně přivede vaši pozornost k otázkám politického uspořádání. Začal jsem pak sice studovat práva, abych se mohl věnovat ekonomii, ale úplně stejně jako ekonomie mě zajímala i psychologie. Ekonomie alespoň nabízela formální potvrzení v podobě akademického titulu, zatímco v psychologii člověk nedostal nic. A protože navíc nenabízela žádné vyhlídky na zaměstnání, rozhodl jsem se pro ekonomii.” Ejhle, jednající člověk, který vyjádřil subjektivní preference do individuálního plánu, za účelem vylepšení svého současného užitku s využitím aktuálních informací a výhledem do budoucnosti.

V roce 1924 se stal doktorem politických věd a doktorem práv. V roce 1927 byl u založení „Rakouského institutu pro výzkum hospodářských cyklů“, kterému šéfoval jeho učitel L. von Mises. Pod jeho vedením tam pracoval až do roku 1929. V tom roce měl habilitační přednášku, která měla takový úspěch, že dostal pozvání „Londýnské školy ekonomie“, aby tam nějakou dobu pracoval. Takže vyrazil směr Londýn a nějakou dobu tam pracoval. 20 let. Ve stejném roce vyšla jeho první kniha „Teorie peněz a obchodního cyklu“, která mu vynesla nesmírnou prestiž. Vytvořil vlastní peněžní teorii hospodářského cyklu, ve které ukázal, jak peněžní injekce v podobě bankovního úvěru mění strukturu kapitálu a strukturu úspor. Toto téma rozvíjel společně s cenovým systémem také ve svých dalších knihách „Ceny a výroba“ z roku 1931 a „Čistá teorie kapitálu“ z roku 1941. V roce 1938 přijal Friedrich August von Hayek britské občanství.

V roce 1944 získal doktorát z ekonomických věd a vyšla „Cesta do otroctví“. S jejím vydáním byly poněkud potíže. Nakladatelé ji odmítali vydat z pozoruhodného důvodu: byla příliš radikální. „Nejúčinnějším způsobem, jak zařídit, aby každý sloužil jednotnému systému cílů, na něž je zaměřen společenský plán, je přimět každého jednotlivce, aby v tyto cíle věřil. K tomu, aby totalitní systém efektivně fungoval, nestačí, aby byl každý přinucen pracovat pro tytéž cíle. Podstatné je, aby lidi začali považovat tyto cíle za své vlastní. I když přesvědčení je třeba pro lidi vybrat a lidem vnutit, musí se z něho nakonec stát jejich přesvědčení, obecně přijímaná víra, která způsobí, že jednotlivci budou jednat nejspontánněji tak, jak si plánovač přeje. Toho se samozřejmě dosáhne různými formami propagandy. Její technika je nyní tak důvěrně známá, že o tom nemusíme dlouze hovořit.“ A když ještě návdavkem dodal, že „je metoda centrálního řízení neuvěřitelně nemotorná, primitivní a omezeného dosahu“ a není slučitelná s lidskou svobodou, tak byla jeho popularita u všech myslitelných a nemyslitelných etatistů nehynoucí. Stejně dopadl v očích akademiků, kteří mu vyčítali jednoduchost a líbivost namísto vědecké přesnosti.

V roce 1949 vydal „Individualismus a ekonomický řád“ v následujícím roce se přestěhoval do Spojených států, neboť obdržel pozvání na Univerzitu v Chicagu. Tam strávil 12 let výukou politických věd, coby mimořádný profesor. Ani on nebyl placen univerzitou, ale stejně jako L. von Mises byl placen soukromou nadací a legrační je, že to byla stejná, která platila jeho učitele.

Za svého amerického pobytu vydal pozoruhodnou knihu „Kontrarevoluce vědy“, která je důsledným popisem metodologie společenských věd. Představil v ní naprosto přesvědčivě individualistickou a kompozitivní metodologii (termín kompozitivní jako první použil zakladatel Rakouské školy Carl Menger). Friedrich August von Hayek vysvětluje krok za krokem (kromě jiného) rozdíl mezi přístupem věd společenských a přírodovědných. „Problémy, které se snaží společenské vědy řešit, vznikají jenom potud, pokud vědomá činnost mnoha lidí přináší nezamýšlené výsledky a pokud lze pozorovat pravidelnosti, které nejsou nikým plánovány. Pokud by sociální jevy nevykazovaly jiný řád než řád vědomě naplánovaný člověkem, nebylo by zde skutečně místa pro teoretické vědy o společnosti. Jenom pokud vzniká určitý druh řádu, jakožto výsledek činnosti jednotlivců, aniž by byl kýmkoli vědomě konstruován, nastává problém, který vyžaduje teoretické vysvětlení. Avšak třebaže lidé ovládaní scientistickými předsudky inklinují k popírání existence jakéhokoliv takového řádu, málokterý z nich, jestli vůbec někdo, je schopen tak činit důsledně: vždyť o tom, že přinejmenším jazyk má přesně vymezený řád, který není výsledkem žádného vědomého plánu, lze opravdu jen těžko pochybovat. Důvodem těžkostí, s nimiž se přírodovědec setkává, když má připustit existenci takového řádu ve společenských jevech, je skutečnost, že tyto řády nelze vyjádřit v pojmech fyziky, že pokud definujeme prvky ve fyzikálních pojmech, není patrný žádný takovýto řád, a že jednotky, které vykazují toto uspořádání, nemají (nebo přinejmenším nemusejí mít) žádné společné fyzikální vlastnosti (s výjimkou toho, že lidé na ně reagují „stejným“ způsobem – i když „stejnost“ reakcí různých lidí opět nelze zpravidla definovat v pojmech fyziky). Je to řád, ve kterém se věci stejně chovají, protože znamenají pro člověka totéž.“ Ačkoli vyjádření cenového systému nebo subjektivních preferencí ve fyzikálních termínech, by muselo být mimořádně vědecky vzrušující. Asi jako když se Jeremy Bentham pokoušel vyjádřit matematicky „zmnožení“. Konec konců Friedrich August von Hayek k tomu dodává: „Jestliže bychom nepovažovali za podobné nebo nepodobné to, co se takovým jeví činnému člověku, a jestliže bychom místo toho pokládali za naše jednotky pouze to, co jako podobné nebo nepodobné ukazuje Věda, pravděpodobně bychom ve společenských jevech nenašli nikde žádný rozpoznatelný řád – přinejmenším ne dotud, dokud by přírodní vědy nesplnily svůj úkol, jež spočívá v analýze všech přírodních jevů až na jejich elementární konstituenty, a dokud by nebyl završen protisměrný úkol psychologie, která by v jeho rámci musela ve všech detailech plně vysvětlit, jak dochází k tomu, že se tyto elementární jednotky fyzikálních věd jeví člověku právě tímto způsobem, jakým se mu jeví, čili vysvětlit, jakým způsobem pracuje klasifikační aparát tvořený našimi smysly. Fyzik, který chce pochopit problémy společenských věd pomocí analogie svého vlastního oboru, by si musel představit svět, ve kterém by přímým pozorováním poznal vnitřek atomů, avšak neměl by možnost experimentovat s kusy hmoty, ani příležitost pozorovat víc než vztahy poměrně malého počtu atomů v omezeném časovém úseku“. Zkrátka a dobře: ortodoxní realizace přírodovědné metodologie ve společenských vědách je nejlepším způsobem, jak se dostat na scestí. „Požadavek vědomého řízení je ekvivalentní požadavku, aby řízení vykonávalo jediné vědomí“. A tady už je krůček k nadřazení human design nad human action, což povede k natočení dalšího dílu nekonečného seriálu Pýcha rozumu. Friedrich August von Hayek k tomu sděluje: že „jedna cesta vede od Huma a Voltaira, Adama Smitha a Kanta k liberalismu a druhá cesta vede od Hegela, Comta, Feuerbacha a Marxe k totalitárním režimům a ideologiím.“

V roce 1960 vydal ještě ve Státech „Ústavu svobody“ a v roce 1962 se po 12 letech vrátil do Evropy. V německém Freiburgu na něho totiž čekalo skvělé ocenění: ve věku 63 let se Friedrich August von Hayek dočkal řádné universitní profesury v oboru ekonomie.

Pokusím se z jeho díla nyní vysvětlit následující ekonomické oblasti: společenskou koordinaci a rozptýlenou znalost, teorii hospodářského cyklu. Jako extra bonus dodám dokončení sporu o ekonomickou racionalitu socialismu.

Společenská koordinace a rozptýlená znalost

Rozdělil historii do období primitivní společnosti a pokročilé společnosti. V primitivní společnosti používali lidé omezené počty výrobních technik. Těch bylo tak málo, že výrobce v takové společnosti byl schopen dělat svoje výrobní strategie bez složitých kvantitativních výpočtů. Pan Náčelník přivedl svoje spoluobčany do země zaslíbené, kde si občas něco utrhli nebo něco našli. Když dostali chuť na maso a přitom si chtěli zasportovat, tak pan Náčelník houknul na pana Pazourka a jeho syny, pana Kyje a jeho syny, aby vykopali jámu, nalámali oštěpy a společnými silami ulovili mamuta. Paní Ohnivá mezitím roztápěla troubu, a honila svoje dcery, aby se s porcováním mamuta, čištěním kůže a tak vůbec neflákaly, protože všichni dohromady mají hlad. Na takové činnosti netřeba žádných sofistikovaných výpočtů.

Jak šel čas, tak s počtem ulovených mamutů se zlepšovaly techniky lovu (a přidružených výrob), na kterém pánové Pazourek a Kyj (s rodinami) nemuseli trávit tolik času. Paní Ohnivá (s dcerami) roztápění trouby, porcování mamuta a související postupy také vylepšila, takže u toho dámy nemusely trávit tolik času. Bylo možné se věnovat také jiným činnostem. Co s neočekávaně nabytým časem? Občas někdo něco vynalezl a občas někdo něco namaloval na stěnu jeskyně. Když zrovna nevynalézali a nemalovali, tak se radostně věnovali činnosti, která vedla k rostoucímu počtu obyvatel. Věnování se jiným činnostem než prosté reprodukci má také něco do sebe. Takže hleděli, aby si práci ještě více ulehčili. Vznikla dělba práce, která vedla ke specializaci. Pan Pazourek se raději věnoval výrobě nástrojů, protože to uměl výborně. Za nástroje žádal protihodnotu. Pan Kyj jenom lovil a žádal protihodnotu. Paní Ohnivá už jenom vařila a dcery už jenom zpracovávaly kůže a všechny žádaly protihodnotu. Pan Náčelník to všechno dohromady zprostředkoval a žádal odměnu.

Kde se vzalo, tu se vzalo obrovské množství činností a statků. Rustikální idylka lidské harmonie se blížila k závěru a na scénu plíživě přicházela doba konzumu: pokročilá společnost. Lidé totiž přišli na to, že zdrojů není v zemi zaslíbené neomezené množství. Pokročilá společnost potřebovala mechanismus, který vyjádří omezenost zdrojů a vyřeší koordinaci činností, které s výrobou a směnou souvisejí. Lidé se dále specializovali, následně se zapojovali do dělby práce a potřebovali vědět, kam směrovat svoje úsilí. K tomu je zapotřebí již velmi komplexní pohled na společnost a mnoho sofistikovaných výpočtů. Jak zajistit, aby se vyrábělo z omezených zdrojů potřebné množství, v požadované kvalitě při využití lidského potenciálu v komplikované dělbě práce tak, aby se neplýtvalo?

V této chvíli se na jevišti ekonomického dramatu objevuje Friedrich August von Hayek se svým revolučním objevem – jediným účinným koordinátorem bezpočtu výrobních a směnných transakcí je cenový systém. Ceny odrážejí nespočetné změny lidských preferencí, vzácnosti zdrojů a technických prostředků. Přichází historický výrok číslo 6: ceny jsou zdrojem informačním a motivačním, který informuje, že se něco stalo relativně vzácnějším a motivuje okamžitě k hledání náhrady s tím, že výrobci a spotřebitelé vůbec nepotřebují vědět proč se něco stalo vzácnějším!

Friedrich August von Hayek to vysvětluje naprosto odzbrojujícím způsobem: „Představme si, že se někde na světě objevila nová možnost pro použití cínu nebo že došlo k likvidaci jednoho ze zdrojů cínu. Pro náš účel nezáleží na tom (a okolnost, že na tom nezáleží, je velmi významná), která z těchto dvou uvedených příčin vedla k tomu, že cín se stal nedostatkovým. Spotřebitelé cínu potřebují vědět jen to, že část cínu, který až dosud užívali, je nyní s větším ziskem užita někde jinde a že v důsledku toho musejí cínem začít šetřit. Většina z nich ani nepotřebuje vědět, kdy vznikla urgentnější poptávka po cínu. Jestliže o nové poptávce vědí jen někteří z nich a svoje zdroje nasměrují právě tam a jestliže dodavatelé, kteří si povšimli takto nově vytvořeného nezaplněného prostoru, jej začnou vyplňovat svými dodávkami z jiných zdrojů, následek se rychle projeví a rozšíří po celém ekonomickém systému a ovlivní nejen veškeré užití cínu, ale také všech jeho náhražek a náhražek náhražek, jakož také nabídku všech věcí vyrobených z cínu a jeho náhražek, a to vše se stane, aniž by převážná většina těch, kdo se účastní procesu tohoto nahrazování, měla tu nejmenší potuchu o původní příčině všech těchto změn.“

Z výše uvedeného dělá zcela zdrcující závěry. Důležité informace se vztahují vždy ke konkrétnímu místu, konkrétnímu času a konkrétnímu jednotlivci a jsou tedy vlastněny pouze individuálně. Informovanost se týká osobní situace jednotlivce, který si takto udělá svůj vlastní plán. Tento plán se nemusí slučovat s osobní situací jiné osoby a jejího vlastního plánu. Znalost tedy existuje výhradně v rozptýleném stavu, a proto je nesdělitelná a necentralizovatelná. Nikdo kromě konkrétního jednotlivce není schopen informace sbírat, zpracovat a využívat. Jediný způsob jejich sdílení v pokročilé společnosti je tržní mechanismus, který zajistí, že jednotlivci rozdělení dělbou práce se spojí tržní směnou prostřednictvím cen, které jsou nositeli informací a motivací. Kruh se uzavřel.

Teorie hospodářského cyklu

Rozpracoval svoji monetární teorii nikoli z pohledu objemu peněz, ale struktury peněz. Peníze mohou být zdrojem nerovnováhy prostřednictvím bankovního úvěru. Funguje to následovně. Pan Bankéř Centrální dodá do bankovní soustavy peníze. Třeba tak, že umožní snížit povinné rezervy (peníze, které pan Bankéř Komerční musí povinně držet na krytí půjček) nebo nákupem obligací. Tím se v bankovní soustavě objeví dodatečné peníze, které samozřejmě vedou ke snížení úrokové míry. To vede k tomu, že se bankovní soustavou začne šířit falešný signál, aby podnikatelé investovali do kapitálově náročných oborů s dlouhodobou návratností investic. Pan Investiční tak žije v přesvědčení, že levný úvěr je výsledkem poklesu vzácnosti peněz tzn. že výše dobrovolných úspor pana Spořivého vedla k poklesu úrokové míry. Takže zvesela pořizuje zařízení a najímá pracovníky. Probíhá investiční boom jako hrom, který je financován vynucenými úsporami. Důvod je prostinký. Lidé a peníze přecházejí do investičních odvětví, což vede k relativnímu zdražování výrobků pana Výrobce Spotřebního. To se samozřejmě projeví v jejich nižších prodejích. Inflačně zvýšené ceny spotřebního zboží po nějaké době doženou zvýšené mzdy a vrátí úrokovou míru na původní úroveň. Struktura kapitálu však byla vynucenými úsporami již změněna.

Pan Investiční začne mezitím dodávat svoje produkty, jenže pan Spořivý se lačně vrhá na nyní již zlevněné produkty pana Výrobce Spotřebního a výrobky pana Investičního ignoruje. Hra skončila. Pan Investiční musí odbourat část svých strojních a lidských kapacit. V případě strojních zařízení to není žádná legrace – kdo by je kupoval, když to jsou většinou zařízení šitá na míru. Výsledkem je, že mu zůstanou náklady, které (zřejmě) promítne do ceny, což povede k dalšímu nárůstu ceny a máme tady depresi jako z učebnice.

A to všechno jenom proto, že byli všichni uvedeni v omyl prostřednictvím falešného bankovního signálu. Soukromě bych poznamenal, že analogicky tuto historku zažila většina čtenářů tohoto textu na vlastní kůži. Zlevnily lokomotivy, protože zdražily dámské hygienické potřeby. Nepodstatný detail, že pan Bankéř Centrální byl současně soudruhem Plánovačem Centrálním, na platnosti teorie hospodářského cyklu vůbec nic nemění.

Spor o ekonomickou racionalitu socialismu

Když L. von Mises ztratil o spor zájem (důvody si zopakujte sami), tak jeho místo zaujal Friedrich August von Hayek. Hlavní zastánci racionality socialismu Oskar Lange a Abba Lerner (oba vynikající matematici) vytáhli do protiútoku pomocí všeobecné rovnováhy trhů Lausannské školy, kterou na konci 19. století reprezentovali Vilfredo Pareto a Enrico Barone. Jejich závěry si Oskar Lange a Abba Lerner vyložili po svém: na základě všeobecné rovnováhy trhů lze dojít k teoretickému racionálnímu umisťování zdrojů na základě administrovaných položek.

Vilfredo Pareto doslovně napsal: „Cílem této determinace není v žádném případě, abychom dospěli k numerickému výpočtu cen. Představme si nejpříznivější předpoklady pro výpočet: předpokládejme, že jsme zvítězili nad všemi těžkostmi při získávání údajů o problému a že známe mezní užitek všech rozličných komodit pro každého jedince, všechny podmínky výroby všech těchto komodit atd. Již toto je absurdní hypotéza. Přesto je to nedostačující pro možnost řešení problému. Viděli jsme, že v případě 100 lidí a 700 komodit bude 70 699 podmínek (ve skutečnosti obrovské množství okolností, jež jsme zatím nebrali v úvahu, bude tento počet ještě zvyšovat), takže budeme muset vyřešit systém 70 699 rovnic. To přesahuje možnosti algebraické analýzy a platí to ještě víc, pokud uvažujeme o obrovském počtu rovnic, které bychom dostali pro populaci o počtu 40 miliónů lidí a pro několik tisíc komodit. To by už nepomáhala matematika politické ekonomii, ale politická ekonomie matematice.“

Tohle prohlášení pánové elegantně přehlédli a světu oznámili, že lze postupovat metodou pokus/omyl nebo Lange-Lerner modelem smíšeného tržního socialismu.

Friedrich August von Hayek zaútočil kalibrem nejtěžším: rozptýlenými znalostmi. Bez ohledu na nesmyslnost administrovaných položek (ty přece rozcupoval už L. von Mises), není nikdo schopen přizpůsobovat administrované položky nepřetržitě se měnícím cenám výrobních faktorů, ekonomickým podmínkám a pružně na ně reagovat. Ani super rychlé počítače nedokážou postihnout prchavý okamžik, kdy má cena informační a motivační hodnotu pouze a výhradně v konkrétním místě, konkrétním čase a pro konkrétní osobu. Právě proto, že je pokročilá společnost komplikovaná, tak ji nelze řídit z jednoho centra fenomenálním plánovačem.

Nyní se posaďte, něčeho se podržte a neomdlete. Oskar Lange sebevědomě prohlásil: „Spor je ukončen. Von Mises je „passé“ a von Hayek jen zachraňuje, co se dá.“ A jeho verdikt byl všeobecně přijat a svět se soustředil na kultivaci teoretického modelu tržního socialismu.

Friedrich August von Hayek svým celoživotním dílem ukázal konce, ke kterým vede nekonečný seriál Pýcha rozumu. Názvem svojí poslední knihy, která vyšla v roce 1988, vystihl dokonale podstatu věčného sporu mezi etatisty a zbytkem světa: „Osudná domýšlivost: omyly socialismu“.

Ještě za svého života se dočkal (na rozdíl od svého učitele) celosvětového uznání. Nejprve na akademické půdě, když v roce 1974 získal Nobelovu cenu za ekonomii. Na sklonku svého života viděl praktickou realizaci svých akademických tezí, v podobě kolapsu totalitních zemí v Evropě.

Nesmiřitelný a celoživotní nepřítel Rakouské školy Mark Blaugh prohlásil: „Došel jsem pomalu a s maximální nechutí k názoru, že Rakouská škola má pravdu a my všichni jsme se mýlili.”

Milton Friedman oznámil: „že jeho výjimečné příspěvky k ekonomické teorii a politické filosofii jsou až druhořadé, ve srovnání s jeho významem pro obhajobu morální a intelektuální základny svobodné společnosti.“

Friedrich August von Hayek zemřel ve věku úctyhodných 93 let, ale prostřednictvím svého fenomenálního díla, které je kompasem na cestě k lidské svobodě, je nesmrtelný.

X. ekonomický nepravidelník

Milton Friedman

(1912 – 2006)

Byl teoretikem na poli ekonomických doktrín, které současně ovlivňovaly praktickou hospodářskou politiku. Prosazoval hospodářský liberalismus, který vycházel z nejlepších tradic britské klasické ekonomie. Provedl ekonomickou kontrarevoluci, která přeměnila makroekonomii k nepoznání – vytvořil monetarismus.

Milton Friedman se narodil v židovské rodině roku 1912 v New Yorku. Jeho rodiče se vydali hledat štěstí do Spojených států z Ukrajiny. Nebyli to žádní boháči a svého syna přivedli na svět v Brooklynu, což nebyla tehdy příliš exkluzivní adresa. Přesto byly tamní životní náklady příliš náročné na rodinný rozpočet, takže se rodina přestěhovala na ještě méně exkluzivní adresu do New Jersey. Tam absolvoval Milton Friedman střední školu. Na svoji rodnou čtvrť nezanevřel a stále se do ní vracel. Nikoli však z nějakého přihlouplého sentimentu, ale kvůli práci. Myl v tamních restauracích nádobí, aby si vydělal peníze na studia pojistné matematiky na Rutgersově univerzitě. V roce 1932 získal stipendium na Chicagské univerzitě, kterou dokončil v roce 1935 a nastoupil do „Výboru pro národní zdroje“. Pracoval jako výzkumník a získal velmi cenné metodické zkušenosti, které později zúročil při práci na „teorii spotřební funkce“.

V roce 1937 přešel do „Národního úřadu pro ekonomický výzkum“, což mělo pro jeho život dva převratné důsledky: 1. jeho šéfem byl Simon Kuznets (nositel Nobelovy ceny za ekonomii z roku 1971), který ho vedl při výzkumu příjmů obyvatelstva. Tato zkušenost se ukázala jako naprosto zásadní při formulování hypotézy „permanentního důchodu“. 2. seznámil se tam s Rose Directorovou, svojí celoživotní družkou a akademickou partnerkou. Společně napsali a vydali knihy „Kapitalismus a svoboda“ z roku 1962 a „Svoboda volby“ z roku 1980, ve kterých vysvětlují jasně a srozumitelně zásady liberalismu a ekonomickou teorii pro laiky. Sňatkem s Rose získal ještě úžasný extra bonus. Tchána. Aaron Director (dožil se úctyhodných 102 let), byl totiž fenomenální ekonom, který vymýšlel nesmírně originální teorie. Měl však zvláštní vrtoch. Nesnášel psaní. To je v akademických kruzích hrdelní zločin. Takže po něm bohužel zůstalo jen nemnoho textů. Nehynoucí zásluhu má Aaron Director na tom, že Chicagská univerzita vydala ve Spojených státech knihu s názvem „Cesta do otroctví“, kterou napsal, v té době za velkou louží neznámý F. A. von Hayek.

V letech 1941 až 1943 pracoval Milton Friedman pro Ministerstvo financí. Tato skutečnost má pro dnešní dobu velmi pikantní dopad. Budoucí čelný představitel hospodářského liberalismu totiž vymyslel systém průběžného zdanění. Do té doby se daně platily na konci roku. Milton Friedman, aby zlepšil výběr daní pro vedení války, vymyslel čertovské opatření: když budou lidé platit daně průběžně, tak to příliš nepocítí a vláda bude mít zajištěn plynulý příjem po celý rok. Život je někdy mimořádně zábavný, plný paradoxů a ukazuje, že mistr tesař, se také někdy utne.

V letech 1943 až 1945 pracoval na Columbijské univerzitě jako matematický statistik na analýzách zbraňových systémů, válečné taktiky a statistických metodách kontroly kvality munice. Důležitá zkušenost pro vedení kontrarevoluce proti keynesiánské tyranii a tvorbě neprůstřelných argumentů. V roce 1946 dostal nabídku na post mimořádného profesora na Chicagské univerzitě a v roce 1948 se stal řádným profesorem.

Mezitím si ještě odskočil na melouch do Evropy, aby posoudil „Schumannův plán“, na jehož základě později vzniklo „Evropské sdružení uhlí a oceli“. Sdružení v průběhu let, jak je notoricky známo, prošlo různými peripetiemi s různými názvy a různými počty účastníků až do dnešní podoby „Evropské unie“. Díky této zkušenosti se stal Milton Friedman celoživotním odpůrcem režimu „pevných měnových kurzů“. Podle jeho názoru je pro efektivní fungování společného trhu nezbytný režim „plovoucích kurzů“. Ve světle tohoto postoje nikoho nepřekvapí, že společné evropské měně předpověděl, že zemře nejpozději po dosažení 15 let života. Takže nejdéle v roce 2016 uvidíme.

Na počátku 50. let 20. století ho jeho šéf Frank Knight přivedl ke studiu metodologie ekonomie. Její tehdejší podobu ovlivnili J. N. Keynes (otec J. M. Keynese) a sir Lionel Robbins (toho učil L. von Mises). V roce 1953 Milton Friedman vydal slavný esej „Metodologie pozitivní ekonomie“, která je dodnes uznávána jako metodologie tzv. hlavního proudu.

V té době to jinak byla na poli ekonomické teorie dost selanka. Keynesiánská doktrína vládla světu, keynesiánci ovládli akademické katedry, vládní posty, centrální banky a vládní poradci byli také z jejich řad. Rakouská škola měla svého „jednajícího člověka“ a z definice věci úplně odmítala makroekonomické agregáty. Takže okázale ignorovala makroekonomii a na keynesiánce pohlížela s pohrdáním. To je sice metodologicky nesmírně principiální a lidsky obdivuhodný postoj, ale současně to znamenalo, že bitevní pole bylo přenecháno nepříteli bez boje. Vody čeřil jenom F. A. von Hayek sporem o „racionalitu socialismu“. Zkrátka a dobře: každý, kdo se netvářil jako keynesiánec byl považován za kacíře, kdo nehájil blahodárnou rozpočtovou politiku vlády byl za blázna a kdo neodmítal „dávno překonanou“ roli měnové politiky byl za exota.

Milton Friedman svojí „Metodologií pozitivní ekonomie“ nejprve získal patřičnou pozornost, stejně jako svým „Seminářem o měnové (monetární) politice“, který vedl od roku 1951. Byl přesvědčen, že měnová politika může být nástrojem ovlivňování hospodářské politiky a je slučitelná s fungováním svobodných trhů. Odmítal keynesiánské recepty na rostoucí úlohu státu v hospodářství. Perfektně chápal, že chce-li uspět, tak se musí utkat s keynesiánci na jejich makroekonomickém poli a používat jejich nástroje. Věděl, že jediná šance, jak se zapsat do historie, je porazit keynesiánce jejich vlastními zbraněmi. Milton Friedman, nevelký postavou, ale vybaven nevídaným intelektem, se do toho pustil. Kontrarevoluce vypukla.

V roce 1956 vydal „Studii o kvantitativní teorii peněz“. Představil v ní kvantitativní teorii peněz v takové podobě, která umožnila určovat míru stability poptávky po penězích. Navíc dokázal, že poptávka po penězích je stálou veličinou. V takové situaci povedou vládní výdaje (rozpočtová politika) k tzv. vytěsňovacímu efektu. Při stabilní hladině peněz a poptávce po nich, fiskální (rozpočtová) politika vlády pouze vytěsňuje soukromé výdaje. Investice, které mohli udělat soukromí investoři, jsou činěny vládními úředníky, takže vůbec nic navíc není vytvořeno. Pokud tedy někdo nepovažuje úkony státního úředníka za „tvorbu něčeho navíc“ (koukněte schválně, co k tomu měl F. Bastiat v pamfletu „Rozbité okno“). Keynesiánci to nemohli popřít a znervózněli.

V následujícím roce vydal Milton Friedman „Teorii spotřební funkce“. Představil v ní svoji verzi „permanentního důchodu“ tzn. průměrného příjmu, který člověk získá na základě svých očekávání. Ta dlouhodobě vycházejí z jeho vzdělání, zdravotního stavu, zvyků, úrokových měr, výše příjmu atd. Tím rozvrátil keynesiánskou ikonu – spotřební funkci (mezní sklon ke spotřebě) J. M. Keynese. Aby toho nebylo málo, tak dostali keynesiánci těžkou ránu z vlastních řad. Slavný Franco Modigliani (nositel Nobelovy ceny za ekonomii z roku 1985) provedl analýzu „životního cyklu“ a došel ke stejným závěrům jako před ním Milton Friedman. To už keynesiánci podléhali panice.

V roce 1963 podnikl společně s Annou Schwartzovou strašlivý útok na představitele hlavní role keynesiánského dramatu – Velkou depresi. Vzpomenete si ještě, že J. M. Keynes ukazoval, že peníze nejsou neutrální, protože deflace (snížení objemu peněz) byla v době Velké deprese doprovázena velkou nezaměstnaností a nevyužíváním ekonomických zdrojů? Že se ceny a mzdy sníženému objemu peněz nepřizpůsobí? Milton Friedman byl natolik mazaný, že ho vůbec nenapadlo spojovat ceny s nezaměstnaností. Šel rovnou na kořen věci a detaily neztrácel čas.

V knize (velmi rozsáhlé) „Monetární historie Spojených států 1867 – 1960“ dokázali společně s Annou Schwartzovou, že v době Velké deprese bylo v oběhu o třetinu peněz méně! Kdyby Federální rezervový fond (americká centrální banka), coby věřitel poslední instance, půjčil komerčním bankám peníze, tak by spořivci, které zachvátila panika a okamžitě žádali svoje peníze, nepřišli ani o haléř. Žádná dramata a tragédie by se neodehrály. Jenže Federální rezervový fond reagoval přesně opačně. Prachy z oběhu stahoval prostřednictvím vysokých úrokových měr. Tímto hrozným důkazem Anna Schwartzová a Milton Friedman doložili, že keynesiánci obsadili do hlavní role dramatu úplně nesprávného herce! Keynesiánci propadali zoufalství.

V roce 1967 přednesl v „Americké ekonomické společnosti“ přednášku s názvem „Úloha monetární politiky“. Tento text je považován za jeden z nejvlivnějších a nejcitovanějších ekonomických článků všech dob. Milton Friedman v něm dokázal, že keynesiánská politika plné zaměstnanosti povede nejen k vysoké inflaci, ale také k vysoké nezaměstnanosti (obojí najednou je v ekonomické terminologii stagflace). Tím zničil nedotknutelný pilíř keynesiánství tzv. „Phillipsovu křivku“. Ta ukazuje, že rostoucí inflace snižuje nezaměstnanost a naopak. Z tohoto důvodu naprosto vylučuje současnou existenci inflace a nezaměstnanosti. Milton Friedman dokázal, že „peněžní iluze“ a „efekt inflačních očekávání“, v důsledku zvýšení peněžní zásoby, povedou k akceleraci inflace a nezaměstnanosti. Kontrarevoluce na akademické půdě slavně zvítězila.

Když navíc během let 1970 až 1975 stouply ceny ve Spojených státech o více než 50% a nezaměstnanost jakbysmet (např. na Ostrovech a v Japonsku to bylo ještě horší), bylo vítězství kontrarevoluce potvrzeno také praxí. Keynesiánci vyvěsili bílý prapor. Tato informace zřejmě dosud nestačila dorazit k politickým elitám bez ohledu na jejich umístění v různých částech světa. Pokud však k některým dorazila, tak si pro zdůvodnění rozmařilé rozpočtové politiky nyní berou na pomoc jiné obory. Užaslým ekonomům potom vysvětlují svoje fiskální opatření pomocí termínů, kterým ekonomové nerozumějí. Nikoli proto, že by byli tak hloupí (někteří nesporně jsou). Důvodem je, že se autoři z jiných oborů ještě nedokázali shodnout na obsahu terminologie. Příklad za všechny: znalostně orientovaná konkurenceschopná ekonomika (ačkoli existují další moc šťavnaté termíny, u kterých by George Orwell plakal dojetím).

Nyní se pokusím vysvětlit následující oblasti: metodologický pozitivizmus, teorii spotřební funkce a hypotézu permanentního důchodu, novou kvantitativní teorii peněz. Buďte pozorní, jdeme se věnovat vědě.

Metodologický pozitivizmus

Vycházel z metodologického individualismu podobně jako neoklasická ekonomie nebo Rakouská škola. Odlišil pozitivní ekonomii (popisnou) a normativní ekonomii (hodnotící). K pozitivní ekonomii poznamenal, že: „jejím cílem je vytvoření teorie nebo hypotézy, která poskytuje platné a smysluplné předpovědi o dosud nepozorovaných jevech“. Tedy klíčovou záležitostí pro pozitivní ekonomii je platnost předpovědí. Empiricky se testují závěry teorie nikoli předpoklady teorie (normativní ekonomie). Pokud jsou závěry teorie v souladu s pozorovanou realitou, tak je možné ji prohlásit za platnou.

O předpokladech prohlašuje Milton Friedman, že nejsou důležité. Požadavek, aby předpoklady byly realistické (v tom je obsažena hodnota, proto normativní ekonomie), je zbytečný. Existuje příliš mnoho proměnných, bezpočet omezení při získávání vstupních dat, mnoho proměnných nebude zohledněno, některé jsou nepostižitelné. Navíc nejsou použitelné v deskriptivním (bez hodnotovém) smyslu. Takže by to činilo ekonomickou teorii netestovatelnou a tudíž neužitečnou. Pokud by nějakého přihlouplého ekonoma napadlo, že bude studovat všechny předpoklady, které ovlivňují chování čápů, protože to má vliv na výši permanentního důchodu (kvůli počtu narozených dětí), tak si může snadno ušetřit námahu. Výsledek je empiricky testovatelný tak, že budeme střílet čápy a počítat narozené děti.

Jestliže existují konkurenční teorie, které objasňují stejný jev např. inflaci, tak má platnost ta, která má větší míru souladu závěrů s empiricky pozorovanou realitou. Tento postup uplatnili v „Monetární historii Spojených států 1867 – 1960“, kdy s Annou Schwartzovou sledovali vztah mezi změnami peněžní zásoby a změnami inflace. Závěry byly v souladu s pozorovanou realitou, protože změny inflace vždy následovaly po změnách peněžní zásoby.

Teorie spotřební funkce a hypotéza permanentního důchodu

Milton Friedman odmítl, že by spotřeba byla závislá na běžném důchodu (příjmu). Kdyby platilo, že spotřeba je závislá na běžném příjmu, tak by to znamenalo, že lidé mají spotřebu podle aktuální výše běžného příjmu. Takový sympatický model chování: nalij / vylij.

Například pan Spotřeba má plat 10, spotřebuje tedy 10. V případě, že má pan Spotřeba ještě mimořádný příjem 20 (dědictví, mimořádné prémie, výhra v loterii atd.) a plat 10, tak utratí 30. Do krajnosti dovedeno by to znamenalo, že pan Spotřeba ve výplatní den utratí všechny svoje běžné příjmy a do příští výplaty např. hladoví. Milton Friedman praví, že empirické výzkumy nic takového nepotvrzují (ačkoli tady mě napadá, že jsem již viděl jisté skupiny občanů, které opravdu utratí celý běžný příjem nejpozději třetí den po výplatě. Ti však zbytek měsíce nehladoví, ale „nakupují nestandardně“).

Milton Friedman tvrdí, že lidé svoji spotřebu upravují podle výše svého dlouhodobě očekávaného příjmu tzv. permanentního důchodu. Změnám ve výši permanentního příjmu nevěnují mnoho pozornosti, protože je to záležitost přechodná. Permanentní důchod je tedy část běžného důchodu, která má relativně stálý charakter. Jeho výše je závislá od úrokové míry, očekávaných pracovních příležitostech, vzdělání, zdraví atd.

Například pan Rozumný má plat 10 a jeho dlouhodobý výhled je, že bude mít tento příjem stále. Spotřebuje 8 a 2 uloží do banky. Je lhostejné, zda-li spoří na něco konkrétního nebo jenom pro strýčka příhodu. Pan Rozumný získal mimořádný příjem 20 (dědictví, mimořádné prémie, výhra v loterii atd.). Možná utratí celých 20, možná utratí 15 (a 5 uspoří), možná utratí 10 (a 10 uspoří) nebo utratí 0 (a 20 uspoří). Každopádně pan Rozumný bude svoji spotřebu nadále řídit jenom podle výše svého platu 10 a z mimořádného příjmu si pouze udělá jednorázově radost.

V případě, že pan Rozumný o svůj plat krátkodobě přijde, také nemění svoji spotřebu. Začne plenit svoje úspory, aby si udržel svůj dlouhodobý životní standard. Bez ohledu na výkřiky pana Katastrofy, že pan Rozumný se takhle nechová, tak empirické výzkumy ukazují jednoznačně, že chová.

Soukromě bych poznamenal, že pan Katastrofa svým nezodpovědným chováním, když huláká, že je v pořádku utrácet nad výši příjmů, že dluhy se nemusejí platit, že je morální nechat za sebe platit dluhy někoho jiného a další podobné neomalenosti, jistě nedává dobrý příklad. Ale bez ohledu na jeho zavrženíhodný příklad, se pan Rozumný stejně chová podle hypotézy permanentního důchodu. Empirické výzkumy to (zatím) potvrzují.

Nová kvantitativní teorie peněz

Milton Friedman nejprve analyzoval poptávku po penězích. Došel k závěru, že se lidé nerozhodují pouze mezi penězi a dluhopisy (jak tvrdil J. M. Keynes), ale drží mnohem širší paletu aktiv. Jejich skladbu mění lidé tak, aby dosáhli maximální užitečnosti, kterou mají z jejich držení. Drží aktiva podle toho, jakou mají výnosnost, jaká je jejich likvidita (jak rychle a s jakými náklady je mohou vyměnit za jiná aktiva a platí, že čím vyšší likvidita, tím nižší výnos) a jaká jsou rizika z vlastnění aktiv.

Například když klesne úroková míra, tak pan Obezřetný nepřejde automaticky od peněz k dluhopisům (nebo naopak), ale mění celou skladbu aktiv. Koupí nemovitost, akcie, dluhopisy nebo investuje do svého vzdělání, neboť to zvyšuje jeho šanci na vyšší permanentní důchod. Prostě poptávka po penězích není funkcí dvou veličin, ale funkcí mnoha proměnných.

Poptávka po faktorech (nemovitosti, vzdělání, akcie, dluhopisy atd.) které ovlivňují poptávku po penězích je tedy stabilní. Jestliže je poptávka po faktorech stabilní, tak je poptávka po penězích také stabilní. Z toho Milton Friedman vyvozuje, že existuje silná vazba mezi změnou nabídky peněz a změnami nominálního národního důchodu.

Jestliže pan Bankéř Centrální zvýší objem peněz, tak se zvýší poptávka po penězích, která se projeví ve zvýšeném počtu transakcí na trhu. Zvýšený počet transakcí vytvoří „peněžní iluzi“ (takovou hezkou bublinu), která aktuálně zvýší reálné příjmy jednotlivců a firem. To má pochopitelně vliv na další reálné veličiny jako je zaměstnanost a úrokové míry. Nechává se zaměstnat pan Pomalý, pro kterého předtím bylo výhodnější nepracovat a klesají úrokové míry, takže pan Investiční začne investovat. Všichni mají najednou více peněžních zůstatků a hospodářství roste do nebes.

Jenže jak všichni (a přírodovědci zvláště) vědí, tak každá akce má nějakou dobu reakce. Pánové Obezřetný a Investiční si najednou uvědomí, že mají v důsledku zvýšení reálných příjmů, více peněžních zůstatků (ušetřili více než před změnou peněžní zásoby). A tohle zpoždění, mezi zvýšením objemu peněžní zásoby a uvědomění si zvýšených peněžních zůstatků, přichází za 6 – 9 měsíců. Pánové Obezřetný a Investiční začnou zvýšené peněžní zůstatky proměňovat v jiná aktiva. Vily, byty, studia, budovy, stroje, zařízení a jiné harampádí. Jenže zvýšená investiční aktivita pánů Obezřetného a Investičního žene ceny harampádí nahoru a úrokovou míru jakbysmet. „Peněžní iluze“ skončila tzn. bublina splaskla.

Tohle zpoždění přichází za 12 – 18 měsíců od doby změny peněžní zásoby. Výsledky jsou banální. Úrokové míry se vrátí na původní úroveň, reálné ceny také a kupní síla peněz je snížena o inflaci. Pánové Obezřetný a Investiční si zapamatují o kolik stoupla inflace a napříště ji zabudují do svých kalkulací, coby tzv. „efekt inflačních očekávání“. To samé udělá pan Pomalý. Napříště ho nenapadne ani omylem, aby se nechal zaměstnat jenom kvůli „peněžní iluzi“, kterou z rozmaru kdosi vymyslel, nejspíše z nedostatku jiného vytížení.

Z výše uvedeného dělá Milton Friedman velmi silné závěry. Přichází historický výrok číslo 7: nabídka peněz je autonomní veličinou, která je do značné míry nezávislá na hospodářství, ale nabídka peněz má hlavní roli v ovlivňování hospodářství!

Peníze nejsou v krátkém období neutrální, neboť vytvářejí „peněžní iluzi“, která mění reálné veličiny jako zaměstnanost a úrokové míry. Peníze jsou neutrální v dlouhém období, kdy pomine „peněžní iluze“ a reálné veličiny se srovnají. „V dlouhém období jsme všichni mrtvi“, pravil pravdivě J. M. Keynes. Ale kvůli tomu ještě nemusíme trpět šoky, které způsobují centrální banky změnami peněžní zásoby. Centrální banky jsou svojí aktivistickou měnovou politikou zodpovědné za všechny hospodářské poruchy jako jsou recese, inflace a deflace. Tímto verdiktem byly odbory zproštěny viny v trestní kauze podílu na inflaci.

Milton Friedman to vysvětluje naprosto průzračně: „Žádná vláda nechce přijmout odpovědnost za inflaci, dokonce i když není příliš vysoká. Vládní úředníci vždy najdou nějakou výmluvu – chamtivé obchodníky, silné odbory, marnotratné spotřebitele, arabské šejky, špatné počasí nebo cokoli jiného, co se zdá alespoň vzdáleně relevantní. Není pochyb o tom, že obchodníci jsou chamtiví, odbory jsou silné, spotřebitelé jsou marnotratní, arabští šejkové zvýšili ceny ropy a počasí je často špatné. Všechno toto může vyvolat vysoké ceny u jednotlivých výrobků, ale nemůže to vyvolat všeobecný růst cen. Může to vyvolat dočasné zvýšení nebo snížení inflace. Ale to všechno nemůže vyvolat stálou inflaci, a to z jednoho prostého důvodu: žádný z předpokládaných viníků nevlastní tiskařský lis, kterým by mohl tisknout kusy papíru, které nosíme po kapsách.“

Milton Friedman je ztělesněním snu, jak chudý chlapec ke štěstí přišel. Během svého života dosáhl všeho, čeho může člověk dosáhnout. Vytvořil ekonomickou školu, která má prostřednictvím jeho žáků silnou kontinuitu. Gary Becker (nositel Nobelovy ceny za ekonomii z roku 1992) a Robert Mundell (nositel Nobelovy ceny za ekonomii z roku 1999, autor teorie „optimálních měnových zón“), jsou pouze dva případy ve velmi dlouhé řadě skvělých ekonomů, kterým pomáhal na jejich cestě.

Od konce 70. let 20. století viděl praktickou realizaci svých východisek – Federální rezervový fond (americká centrální banka), pod vedením keynesiánce Paula Volckera, začal sledovat peněžní zásobu.

Byl poradcem prezidentů Richarda Nixona a Ronalda Reagana, jeho dílem byla inspirována premiérka Margaret Thatcherová. Nikdy nebyl poradcem Augusta Pinocheta (tomu radil Arnold Harberger).

V roce 1968 se stal prezidentem „Americké ekonomické asociace“, což je poslední stupínek před vrcholem – Nobelovou cenou za ekonomii, kterou získal Milton Friedman v roce 1976.

Ke konci 60. let 20. století žertoval keynesiánec Robert Solow (nositel Nobelovy ceny za ekonomii z roku 1987) na jeho adresu: „Rozdíl mezi Miltonem a mnou je v tom, že ať přijde řeč na cokoli, Miltonovi to okamžitě připomene peněžní zásobu. Dobrá, mně zase všechno připomíná sex, ale já dělám vše proto, aby se to neodráželo v mých vědeckých pojednáních.“ Milton Friedman nic nedbal žertů a za vším hledal peníze, které rehabilitoval svým dílem a definitivně slavným bonmotem: „Nejsou obědy zdarma.“

Jeho duchovními otci byli skvělí britští klasikové John Locke, David Hume a Adam Smith, kteří na něho bezpochyby z piedestalů hleděli s hrdostí. Milton Friedman zemřel letos [2006], v úctyhodném věku 94 let. Jeho dílo ho postavilo na piedestal vedle jeho duchovních otců a učinilo ho nesmrtelným již za jeho života.

XI. ekonomický nepravidelník

Škola veřejné volby

Bylo nebylo, dávno tomu. Královna Filosofie držela v zajetí princeznu Ekonomii. Celé to spískal řecký filosof Aristoteles, který ve 4. století před Kristem studoval řeckou společnost. Tento velmi chytrý pán byl přesvědčen, že člověku je vlastní politická aktivita. Při své politické aktivitě „člověk politický“ sleduje „veřejný zájem“. No a tak nějak samo o sobě z toho vyplývalo, že princezna Ekonomie je tady od toho, aby pomáhala „člověku politickému“ naplňovat „veřejný zájem“ za účelem dosažení „veřejného blaha“. S tímto ušlechtilým záměrem si lidé vytvořili Stát. Ve Státě jsou státní úředníci andělé, kteří radostně plní rozkazy svých mravných apoštolů. Apoštolové jsou samozřejmě zvolení politici, kteří ctnostně maximalizují užitek voličů, který jsou politici schopni díky svojí osvícenosti poznat a naplňovat. Takhle nějak se od královny Filosofie oddělila princezna Politologie, která (mimo jiné) předpokládá, že „člověk politický“ sleduje „veřejný zájem“. Princezna Politologie si na samostatnou cestu životem vzala (jako věno) zajatou princeznu Ekonomii a nadále ji žalářovala.

V 18. století se objevil na scéně statečný (krásný bohužel napsat nemohu) princ A. Smith a vysvobodil princeznu Ekonomii ze zajetí. Kromě tohoto hrdinského činu ještě narušil panující idylku princezny Politologie krutým prohlášením: dost, žádné falešné iluze! Člověk je tvor z masa a kostí. Tudíž to není žádný nebeský anděl s nadpozemskými vlastnostmi, nýbrž tvor pozemský s přízemními vlastnostmi. Člověku je přirozená směna (handl, byznys, kšeft atd.), tudíž „člověk ekonomický“ sleduje „individuální (vlastní) zájem“.

Takže princezna Politologie měla nadále poddaného jenom „člověka politického“, který sleduje „veřejný zájem“. Princezna Ekonomie měla od nynějška poddaného „člověka ekonomického“, který sleduje „individuální (vlastní) zájem“. Takto se obě dámy prozatím vyrovnaly a přestaly se o sebe starat.

Jenže statečný princ A. Smith a jeho neméně stateční následovníci (D. Ricardo, J. S. Mill a další) ve službách princezny Ekonomie byli osoby zvídavé. Chtěli vědět, proč se jejich chutná a zdravá krmě občas připálí. Vždyť recepty jsou zaručeně správné. Došli k závěru, že za tím stojí temný stín princezny Politologie. Konkrétně prostřednictvím čarodějky Politiky a jejích pomocníků Politiků a Byrokratů, kteří společně provozují podlé kejkle. Záludně vytvářejí deficity, cla, kvóty, subvence, dotace, restrikce, licence atd., aby chutné a zdravé kulinářské orgie schválně překazili. Stateční následovníci se tvářili znechuceně a lomili rukama. Avšak jeden následovník se na to podíval pozorněji a očima princezny Ekonomie. Zeptal se, jestli úplně náhodou „člověk politický“ a „člověk ekonomický“ není jedna a tatáž osoba.

Na scéně dějinného dramatu se objevil James Buchanan a společně s dalšími začali studovat obě osoby („člověka politického“ a „člověka ekonomického“) jako osobu jedinou. Postupně vysvětlili důvody vzniku naschválů: deficitů, cel, restrikcí, kvót, subvencí dotací, licencí atd. Vznikla „Škola veřejné volby“.

„Škola veřejné volby“ vychází z metodologického individualismu stejně jako britští klasikové nebo Rakouská škola. Jednají pouze a výhradně jednotlivci, kteří volí podle svých individuálních motivací. Žádné skupiny, žádné kolektivy nejednají nebo nevolí. „Veřejný zájem“, „veřejné blaho“ je abstrakce. Stejně tak neexistuje žádný „společenský zájem“ nebo „společenské preference“. Za podobnými termíny je nezbytné hledat konkrétní zájem, konkrétních jednotlivců. Chceme-li pochopit jednání jednotlivce, studujme jeho preference, zájmy a motivy.

„Škola veřejné volby“ tedy nestuduje stát nebo společnost, ale studuje jednotlivce (voliče, politika, byrokrata) a logiku jejich volby v rámci platných pravidel. Právě platná pravidla jsou důvodem, že „Veřejná volba“ je volbou mezi různými pravidly hry tzn. volbou mezi alternativami.

„Škola veřejné volby“ netvrdí, že politici a byrokrati jsou vždy motivování pouze maximalizací vlastního prospěchu. Politici a byrokrati jsou také vedeni „veřejným prospěchem“. Podnikatelé také provádějí „veřejně prospěšné“ akce, na které obětují část svého zisku. Jenže tohle všechno se děje s frekvencí blesku. Ten také občas uhodí. Zkrátka a dobře „Škola veřejné volby“ hledí na politika jako na „výrobce nebo obchodníka“ a voliči jsou „zákazníky“.

Zřejmě úplně první osobou, která takto pohlížela na politiky byl skvělý Niccolo Machiavelli. Jenže doba byla tehdy taková, že na něho spíše pohlíželi jako na morálně velmi podezřelou osobu než jako na seriózního vědce. V ekonomii byl prvním F. Bastiat (jeho „Vlastnictví a Zákon“), kdo se tohoto tématu dotknul. Jinak má „Škola veřejné volby“ s největší pravděpodobností předchůdce a spojence v každém, kdo se někdy neuctivě vyjádřil na adresu politiků a byrokratů. Nebo je přímo proklel.

Prvním ekonomem, který začal systematicky analyzovat veřejné finance byl Knut Wicksell (1851 – 1926). Tento fenomenální švédský marginalista, který je svým významem srovnatelný pouze s britským titánem A. Marshallem, publikoval v roce 1896 pozoruhodný esej s názvem „Nový princip spravedlivého zdanění“. Pro udržení průhlednosti veřejných financí Knut Wicksell navrhoval, aby každý výdaj státu byl vázán na konkrétní daň. Například pokud chtějí občané silnice, tak se vypíše silniční daň a její výnos se smí použít pouze na výstavbu a udržování silnic. A na nic jiného.

Aby zabránil politikům zneužívat volby k rozšiřování počtu vybíraných daní, tak Knut Wicksell vymyslel naprosto originální opatření. Přichází historický výrok číslo 8: schválení každé nové daně musí podléhat jednomyslnému souhlasu zákonodárného sboru! Pronikavost myšlenek klasiků je prostě oslňující. Ve světle tohoto nápadu vypadá jeho brilantní „Teorie kapitálu“ (později na ní přímo navázal F. A. von Hayek) jako naprosto bezvýznamná epizoda v dějinách ekonomického myšlení.

V polovině 20. století se objevil na scéně Kenneth Arrow (nositel Nobelovy ceny za ekonomii z roku 1972), který podrobil analýze oslavovanou „teorii společenského blahobytu“. Ta předpokládala, že na základě individuálních stupnic preferencí lze formulovat společenskou stupnici preferencí. Pro volbu společenské preference lze jako kritérium považovat většinové hlasování. Představte si, že pánové Kůň, Husa a Osel budou na základě individuální stupnice preferencí většinově hlasovat o společenské stupnici preferencí. Jejich individuální preference jsou seřazeny následovně:

Pan Kůň: oves je lepší než seno je lepší než zrní.

Pan Husa: zrní je lepší než oves je lepší než seno.

Pan Osel: seno je lepší než zrní je lepší než oves.

Z preferencí je zřejmé, že pánové Kůň a Husa hodnotí oves lépe než seno. Stejně je zřejmé, že pánové Kůň a Osel hodnotí seno lépe než zrní. Teď to logicky svádí, že oves je vůbec nejlepší, jenže pánové Husa a Osel našli lepší alternativy než oves. Kenneth Arrow takto dokázal, že většinovým hlasováním rozhodně nelze měnit individuální preference na společenské preference. A princezně Politologii zasadil navíc těžkou ránu, když z výše uvedeného udělal příšerný závěr: společenská funkce blahobytu je pouze noblesněji nazvaným společenským preferenčním uspořádáním, kterého nelze z principiálních důvodů nikdy dosáhnout! Tento objev je nazýván podle jeho autora „Arrowův teorém nemožnosti“.

Jak je tedy možné, že se o individuálních preferencích stále většinově hlasuje ve jménu vyššího principu mravního společenských preferencí? A právě jsme se dostali na pole „Školy veřejné volby“. Nyní krátce představím dva čelné představitele „Školy veřejné volby“. Následně se pokusím vysvětlit racionální ignoranci, dobývání renty, zájmové skupiny a parciální zájmy, které (kromě jiného) „Škola veřejné volby“ detailně popsala a vysvětlila.

James Buchanan (1919 – přeji mu mnoho dalších let života), vystudoval na Univerzitě v Tennessee. Na studia si vydělal doslova a do písmene v potu tváře. Dojil krávy. Studia ukončil v roce 1941, což nebyla doba nakloněná vědecké práci a tak se vydal splnit svoji čestnou a vlasteneckou povinnost do armády. Zúčastnil se tichomořských bojů ve funkci pobočníka. Jeho šéfem byl jeden z vítězů 2. světové války – slavný admirál Chester William Nimitz. Po válce se vydal získat doktorát do monetaristické bašty Univerzity v Chicagu. Potom se odebral na Virginskou univerzitu, kde položil základy „Školy veřejné volby“. Jeho nejslavnějším dílem je „Kalkulace souhlasu“ z roku 1962, jejímž spoluautorem je jeho dlouholetý kolega Gordon Tullock. Za rozvoj teorie ekonomického a politického rozhodování získal James Buchanan v roce 1986 Nobelovu cenu za ekonomii.

Gordon Tullock (1922 – přeji mu mnoho dalších let života), vystudoval práva na Univerzitě v Chicagu (to monetaristické hnízdo plodí jednu hvězdu za druhou), kde získal v roce 1947 doktorát. Okamžitě po skončení studií vyrazil do diplomatických služeb a stal se vicekonzulem v Číně, kterou opustil roku 1949 po komunistickém převratu. Potom pracoval na Ministerstvu zahraničí až do roku 1956 (tam se určitě člověk něco dozví o politickém rozhodování), kdy přesedlal na akademickou dráhu. Společně s Jamesem Buchananem pracoval na Virginské univerzitě a společně napsali v roce 1962 „Kalkulaci souhlasu“. Nebyla mu v roce 1986 udělena Nobelova cena za ekonomii, kterou získal z tandemu pouze James Buchanan. To bylo poněkud překvapivé (mírně řečeno) a oba spolupracovníky to rozdělilo.

Racionální ignorance

Občan nepovažuje svůj konkrétní hlas za rozhodující pro výsledek voleb a ví, že jeho konkrétní hlas volební výsledek ovlivní nepatrně. Z těchto důvodů nemá vysokou motivaci trávit čas a věnovat úsilí k získávání informací, které jsou nezbytné pro výběr „správné politiky“. Tento jev James Buchanan nazývá „racionální ignorance“. Občan zná svoje osobní motivace a preference a těmi se při volbě řídí. O motivacích a preferencích jiných občanů ví málo nebo nic.

V praxi to funguje tak, že pan Zvídavý chce jít studovat a tak se zajímá, jak politici budou řešit vzdělání. Pan Kosa je podnikatel v zemědělství a tak se zajímá, jak politici budou řešit zemědělství. Pan Znavený se chystá do penze a tak se zajímá, jak politici budou řešit penzijní systém. No a politik pan Chápavý slíbí panu Zvídavému bezplatná studia, pan Kosa bude jistě uspokojen slibem garantované výkupní ceny zemědělských produktů a pan Znavený dostane ujištění, že jeho penze každoročně poroste. A každému dalšímu cokoli, co hrdlo ráčí. Pánové Zvídavý, Kosa, Znavený a další si vůbec neuvědomují, že jsou sliby pana Chápavého navzájem neslučitelné nebo splnitelné pouze k tíži jiných občanů. Jsou v zajetí „racionální ignorance“.

„Racionálně ignorantní“ volič neumí navíc dobře rozpoznat krátkodobé a dlouhodobé výsledky jednotlivých politických opatření. Pokud se příjmy „racionálně ignorantního“ voliče zvyšují před volbami a náklady se dostavují se zpožděním po volbách, tak má pan Chápavý mnohem větší šanci na zvolení. Pokud se náklady projevují před volbami a příjmy „racionálně ignorantního“ voliče se zvyšují po volbách, tak má pan Chápavý mnohem menší šanci na zvolení. Tato skutečnost se jmenuje „efekt krátkozrakosti“.

Pokud je příjem hlavním argumentem pro voliče, tak se stávají přerozdělovací politiky hlavním nástrojem v rukách pana Chápavého. Může je správně načasovat na období před volbami a krásně demonstrovat jejich blahodárné účinky. Učebnicovým příkladem jsou dnes již legendární pastelky. James Buchanan dokázal, že politikové si prostřednictvím přerozdělovacích politik a sociálních transferů kupují hlasy voličů. Rozpočtové deficity jsou pouze přirozeným výsledkem politického zápasu o voličské hlasy.

Dobývání renty

Existuje Stát, který nebrání např. dovozu jablek. Protože platí zákon jedné ceny, tak obchodníci s jablky budou dovážet zahraniční jablka, dokud jejich cena nesrazí cenu tuzemských jablek na cenu, která je na zahraničních trzích. V určité chvíli dorazí tuzemští producenti za vládou a budou vyžadovat ochranu proti zahraničním producentům např. ve jménu ochrany pracovních míst. Vláda vyhoví a stanoví maximální dovozní kvótu tzn. maximální množství jablek, která smějí být do Státu přivezena.

Na množství jablek do výše dovozní kvóty začne Stát vydávat obchodníkům dovozní licence. Snížené množství jablek (v důsledku omezeného dovozu) na tuzemském trhu žene jejich ceny nahoru. Takže držitelé dovozních licencí na rozdílu zahraničních a tuzemských cen jablek vydělávají pěkný ranec. Protože je dovozních licencí omezený počet, tak je o ně mezi tuzemskými producenty mimořádně velký zájem. Licence je velmi hezká poukázka na zisk, který je výsledkem vzácnosti, a proto se mu říká renta. Protože jsou licence velmi výnosné, začíná proces, který Gordon Tullock nazval „dobývání renty“.

Renta je privilegium, které vláda uděluje některým vybraným obchodníkům. Jejím výsledkem je omezení konkurence (pod ušlechtilým záměrem) a úžasné zisky privilegovaných. Proto jsou „dobyvatelé renty“ ochotni nést náklady k získání renty až do očekávané výše renty. Takže se vesele vynakládají peníze na kontaktování politiků a byrokratů, kteří budou o privilegiích (licence, subvence, kvóty, dotace atd.) rozhodovat. Armády lobbyistů berou zákonodárné sbory a ministerstva útokem. Více regulací totiž přináší více privilegií a to s sebou nese vyšší renty. Gordon Tullock doložil, že všechny licence, subvence, dotace a další regulační opatření jsou předmětem procesu „dobývání renty“.

A proč to takhle probíhá? Gordon Tullock ukazuje, že je jednodušší přenést obchod na „politický trh“ než se snažit na „ekonomickém trhu“. Na něm jsou zákazníci nesmírně roztříštění a je jich mnoho. Na „politickém trhu“ mají obchodníci zákazníky hezky koncentrované na jednom místě a je jich nepoměrně méně. Je takové vynakládání prostředků „neproduktivní“? Nesporně. Politici, byrokrati a privilegovaní obchodníci si evidentně o „dobývání renty“ myslí něco úplně jiného. A jsou v tomto směru mnohem úspěšnější než zastánci deregulací. Pomáhá jim to dosahovat zisků (nejen peněžních ale dalších např. vážnosti), které by na „ekonomickém trhu“ dosahovali obtížněji než na „politickém trhu“.

Zájmové skupiny a parciální zájmy

„Parciální zájem“ je, když zavedení politického opatření má náklady pro všechny voliče a výnosy pro „zájmovou skupinu“ (omezený počet voličů). „Zájmová skupina“ má z takového opatření koncentrovaný výnos, ale náklady jsou rozptýleny na velký počet jednotlivců, takže se zvýšené náklady u každého jednotlivce projeví nepatrně.

V praxi to funguje následovně. Vláda se rozhodne ochraňovat domácí producenty potravin prostřednictvím dovozních cel. Zvýšené ceny zahraničních potravin zvyšují výnosy tuzemských producentů. Domácí producenti tedy mají výnos, který nesou domácí zákazníci. Zvýšené ceny přinesou domácím producentům zvýšené výnosy například o Kč 1 miliardu ročně a v zemědělství pracuje 100 tisíc pracovníků. Tzn. každému pracovníkovi v zemědělství se zvýšil výnos o Kč 10 tisíc (Kč 1 miliarda děleno 100 tisíci pracovníků). Zákazníků, kteří zvýšené náklady nesou je 10 miliónů. Takže každému zákazníkovi se zvýší roční náklady o Kč 100 (Kč 1 miliarda děleno 10 milióny zákazníků). Takže příjemci mají výnos Kč 10 000 na osobu a plátci nesou náklad Kč 100 na osobu.

Je jasné, že Kč 100 je v ročním rozpočtu jednotlivce natolik nepatrný výdaj, že plátci raději setrvají v „racionální ignoranci“ než by si honili triko kvůli stovce. Na straně příjemců je to však částka pozoruhodná, takže budou „zájmové skupiny“ ovlivňovat politiky a byrokraty. Nakoupí novináře, kteří budou psát srdceryvné články o zbídačování tuzemských producentů. Budou zorganizovány demonstrace před ministerstvy s řehtačkami a hnojem, blokovány dálnice a představitelé „zájmových skupin“ budou v lepším případě hrozit hladomorem, v horším případě přímo občanskou válkou.

Proč ekonomové u takových výjevů lomí rukama a tváří se znechuceně? Protože vědí, že taková opatření vedou pouze k dalšímu přerozdělování, kdy plátci mají „čistý náklad“, který jim nepřinesl „čistý výnos“. Takže výsledkem takového procesu je pouze snížená efektivita při rozmísťování zdrojů (v ekonomické hantýrce se to nazývá alokace zdrojů). Co je důvodem takového chování?

Americký ekonom Mancur Olson praví, že „zájmové skupiny“ se umějí výborně zorganizovat a „čisté výnosy“ jdou přímo k takové omezené (jenom počtem, duchem rozhodně omezení nejsou) skupině osob z kapes „čistých plátců“. „Čistí plátci“ jsou spotřebitelé nebo daňoví poplatníci, kteří nejsou „zájmovou skupinou“ s jasně definovaným zájmem a omezeným počtem členů. Jsou rozptýleni a tato rozptýlenost nebo neorganizovanost je zbavuje možnosti vyjednávat.

Mancur Olson dále praví, že s rostoucím počtem „zájmových skupin“ roste přerozdělování, které vede k snižování ekonomické efektivnosti (v důsledku špatné alokace zdrojů). Politici a byrokrati „zájmové skupiny“ a jejich „parciální zájmy“ milují právě z důvodu jejich organizovanosti. „Zájmové skupiny“ jsou totiž v důsledku svých „parciálních zájmů“ velmi předvídatelnou „veřejností“, tudíž cenným spojencem.

Soukromě bych poznamenal, že pokud „zájmové skupiny“ neexistují, tak neexistuje „veřejnost“, která by umožňovala politikům a byrokratům provádět blahodárnou přerozdělovací politiku. Potom je nezbytné si takovou „veřejnost“ přímo vytvořit, jak ukazuje příklad jednoho nejmenovaného belgického města, kde sídlí nejmenovaná organizace. Tam je spolupráce „zájmových skupin“ s byrokratickými a politickými elitami při prosazování „parciálních zájmů“ naprosto učebnicová.

Představitelé „Školy veřejné volby“ popsali a vysvětlili důvody, které vedou k tomu, že se voliči chovají, jak se chovají a proč se politici a byrokrati chovají, jak se chovají. Nejpřesnější to vyjádřil americký ekonom Anthony Downs, čelný představitel „Školy veřejné volby“: „Strany nevyhrávají volby, aby formulovaly své politické programy, nýbrž formulují své politické programy, aby vyhrály volby.“

Představitelé „Školy veřejné volby“ a jejich předchůdci ukázali na závažné potíže, se kterými se demokracie potýká. Současně naznačili, že změnou pravidel a jejich ukotvením v ústavě, jsou potíže řešitelné v rámci demokracie.

„Škola veřejné volby“ a její předchůdci jsou důkazem, že ekonomická metodologie a ekonomické nástroje jsou použitelné pro ostatní společenské obory. Svými přesnými (a testovatelnými) modely dokázala, že politiku nelze řádně pochopit bez vztahu k ekonomii. Pokud kolem sebe vidíte každodenně nějaký projev toho, co popsali představitelé „Školy veřejné volby“ a její předchůdci, tak to potvrzuje, že pánové odvedli prvotřídní práci.

XII. ekonomický nepravidelník

Gary Stanley Becker

(1930 – přeji mu mnoho dalších let života)

Ve svém díle přistoupil k člověku jako k racionální bytosti, která ve všech životních situacích maximalizuje svůj užitek na základě souboru preferencí. Chápe racionálního člověka tak, že směňuje statky bez ohledu na charakter trhu. Vydal se daleko za hranice ekonomie do oblastí, které byly doménou jiný oborů: sociologie, psychologie, kriminologie nebo demografie. Dokázal pomocí standardní ekonomické analýzy a ekonomických nástrojů popsat a vysvětlit důvody diskriminace, kriminality, vzniku rodiny atd.

Gary Becker se narodil v malém hornickém městečku Pottsville ve východní Pensylvánii. Jeho otec absolvoval v rodném Montrealu 8 tříd základní školy a byl celý hříčný vydělat nějaké peníze. Takže vyrazil v 16 letech do Spojených států za obchodem. Jeho matka dorazila do Spojených států v doprovodu rodičů jako 6 měsíční mimino z východní Evropy (odkud konkrétně se mně nepodařilo zjistit). Ve škole strávila stejný počet let jako její budoucí choť. Rodinka se často stěhovala za obchodem až dorazila v roce 1935 do New Yorku, konkrétně do Brooklynu, kde Gary Becker absolvoval základní a střední školu. Coby šestnáctiletý puberťák se rozhodl jít studovat matematiku ačkoli byl v té době mnohem lepším házenkářem než studentem matematiky. Důvod rozhodnutí byl poněkud zvláštní. Jeho otec téměř přišel o zrak a nadějný házenkář mu musel předčítat z novin ceny akcií a další finanční ukazatele. Termíny ho přímo nudily, ale velmi ho zajímal postup výpočtu, takže vyrazil na Princetone studovat matematiku. Svět byl bohatší o jednoho vynikajícího studenta a současně zchudnul o jednoho házenkáře.

V roce 1951 studia na Princetone dokončil a vyrazil získat doktorát na Chicagskou univerzitu. Jeho učitelem nebyl nikdo jiný než M. Friedman. Doktorát získal v roce 1955 a odešel vydělávat na chléb svůj vezdejší na Columbijskou univerzitu. V roce 1957 debutoval Gary Becker knihou „Ekonomie diskriminace“ a okamžitě z toho byla spoušť. Kdekdo byl šokován drzostí, se kterou se pustil do revíru jiných oborů se standardní ekonomickou analýzou a nástroji. Navíc ve své premiéře přišel s šokující zprávou: diskriminace je důsledkem nepružnosti pracovního trhu nebo rasové předpojatosti zákazníků . To ještě mnozí netušili, kam všude bude „drzý“ Gary Becker v budoucnosti nahlížet. Na všechny pády poskytl šokovanému publiku čas na přežvýkání a strávení nového přístupu.

V roce 1964 publikoval knihu „Lidský kapitál“ , která byla opět nevídanou bombou. Gary Becker rozvinul teorii „lidského kapitálu“ (tento termín zavedl do ekonomie M. Friedman) a dokázal, že růst příjmů je závislý na investicích do „lidského kapitálu“. Především do vzdělání a zdraví , což doložil bohatými statistickými údaji (zcela v souladu s metodologií pozitivní ekonomie, že). Pro přírodovědce dodávám, že svá zjištění dokládal nejen pomocí statistiky, ale také matematickými modely (je přece vystudovaným matematikem).

Gary Becker dokázal „výnosnost lidského kapitálu“ tak, že porovnával mzdy nekvalifikovaných pracovníků a mzdy kvalifikovaných pracovníků. Doložil, že výnosy z investic do „lidského kapitálu“ byly v 2. polovině 20. století vyšší než jiné formy investic. Zkrátka a dobře: lidé investují do svého vzdělání, zdraví nebo poznávání (např. cestování), protože očekávají, že jim to v budoucnosti přinese odměnu v podobě vysokých výdělků. Gary Becker také dodal úžasný historický příklad investování do „lidského kapitálu“: Židy. V důsledku častého vyhánění, konfiskací a pronásledování byly u Židů mnohem vyšší investice do „lidského kapitálu“ než u jiných národů. Židé v důsledku projevů „náklonnosti“ ze strany nežidovského obyvatelstva celé planety investovali do obchodních a organizačních schopností nebo vzdělání namísto investic např. do nemovitostí.

V roce 1968 se vrátil na Univerzitu v Chicagu jako profesor ekonomie a v roce 1974 se vrátil k působení spouště. Vydal knihu s názvem „Eseje z ekonomie zločinu a trestu“ , ve které doložil, že zločin je racionální rozhodnutí . Zločinec porovnává výnosy ze zločinu (co mu to přinese) s náklady zločinu (pravděpodobnost odhalení a výše trestu). Pokud jsou zavedeny přísnější tresty, tak se zvyšují náklady zločinu a zločinnost se snižuje . Učebnicovým příkladem je zavedení drakonických trestů v Saudské Arábii v 20. letech 20. století, které vedlo k úplnému vymýcení kriminality. Tím se velmi utkal s tvrzením, že „zločinci za svoje činy nemohou, protože jsou obětí sociálního prostředí“. Netřeba zdůrazňovat, že napadením tohoto „korektního“ postoje získal Gary Becker mezi sociology (a dalšími) nehynoucí popularitu.

V roce 1976 vydal svoje stěžejní dílo „Ekonomický přístup k lidskému chování“ . V této knize vysvětluje, že ekonomický přístup ke studiu lidského chování považuje za obecný a použitelný na veškeré lidské chování . Ekonomie se od jiných společenských oborů neliší předmětem zkoumání, ale přístupem ke zkoumání člověka. Lidské chování je nezbytné chápat tak, že se člověk vždy snaží maximalizovat svůj vlastní užitek na základě svého souboru preferencí . Takto se člověk chová ve všech životních situacích a je lhostejné, jestli aktuálně někoho diskriminuje, zakládá rodinu, páchá zločin, vzdělává se nebo se rozvádí. Racionalita jeho chování má stále stejné principy.

Tady pozorní a pozornější mohou poukázat na lidskou omylnost . Ta rozhodně není s výše uvedeným v rozporu. Gary Becker praví, že špatný odhad budoucnosti nebo nedokonalá paměť je omezením racionality. Tato omezení v žádném případě nezpůsobují takové zásadní odchylky skutečnosti od předpovědi , aby mohl být princip racionality vyloučen nebo odmítnut jako metoda popisu chování lidí. Občas je k vidění, že listí nebo noviny letí ze země vzhůru a také se kvůli tomu nezpochybňují Newtonovy zákony gravitace. Stejně tak je tomu s omezením racionality.

Jestliže má být princip racionality používán ve všech situacích, tak je evidentní, že výnosy a náklady jsou nejen peněžní , ale také nepeněžní . Nepeněžní výnosy jsou radost z dětí, společenské postavení nebo poklidný rodinný život. Nepeněžní náklady jsou především náklady časové , protože čas je vzácným faktorem .

Gary Becker a jeho starší chicagský kolega George Stigler (nositel Nobelovy ceny za ekonomii z roku 1982) společně založili ekonomii času . Podstatou časových nákladů , protože je čas vzácný faktorem jsou náklady obětované příležitosti . Tzn. hodnota toho, co člověk obětuje, když na nějakou činnost vynakládá svůj čas (zakladatelem teorie nákladů obětované příležitosti je skvělý představitel Rakouské školy Friedrich von Wieser, který na obětovanou příležitost hleděl prostřednictvím peněz).

Učebnicovým příkladem nákladů obětované příležitosti je každý čtenář tohoto textu. Kvůli čtení musel obětovat čas, který mohl věnovat něčemu úplně jinému. Gary Becker pomocí ekonomie času vysvětlil např. vysoké životní tempo, dopravní zácpy, což jsou nesporně oblasti, které byly doménou jiných oborů.

Skutečnost, že nyní mohou strkat nos do jiných oborů vedla k tomu, že obvykle velmi racionální ekonomové pustili na špacír svoje emoce. Někteří byli tak okouzleni, že začali ekonomii nazývat nadšeně „imperiální vědou“ a Gary Becker byl pro ně „imperátorem“. No co, každý má nárok občas projevit svoje slabůstky, že ano. Seriózní vědci v tomto punktu nejsou žádnou výjimkou.

V roce 1981 vydal „Pojednání o rodině“ , kde rozebral ekonomickou analýzou a nástroji rozhodnutí o vstupu do manželství, rozhodování o počtu dětí, době jejich narození, rozvodech atd.

Nyní se pokusím vysvětlit teorii diskriminace a něco z ekonomie rodiny.

Teorie diskriminace

Termín diskriminace zavedla do ekonomické teorie Joan Robinsonová (žákyně J. M. Keynese). Zjišťovala důvody, které vedou k tomu, že jsou různým osobám účtovány různé ceny za stejné zboží . Došla k závěru, že důvodem je (pochopitelně) touha po dosažení zisku. Když pan Hoteliér účtuje vyšší cenu za pokoj panu Cizinci než panu Tuzemskému, tak to není proto, že je pan Hoteliér rasista, který nemá rád pana Cizince. Je to proto, že pan Cizinec nemá informace o alternativních kapacitách a možnostech bydlení a tudíž jeho poptávka po ubytování je nepružná . Pokud by stejnou cenu účtoval také panu Tuzemskému, tak ten (protože je doma) zareaguje pružně a půjde jinam nebo se neubytuje vůbec a zůstane doma.

Zkrátka a dobře lidem s nepružnou poptávkou lze účtovat vyšší ceny než lidem s pružnou poptávkou . Klasickým příkladem jsou slevy na vstupenky pro studenty a penzisty. Podnikatelé jim neposkytují slevy, protože by je milovali (a současně chtěli cenově diskriminovat ostatní), ale tyto skupiny mají velmi pružnou poptávku. Na zvýšenou cenu reagují velmi citlivě a např. na výstavu nebo do kina by nedorazili. Kdyby Joan Robinsonová nevymyslela pro tento jev název cenová diskriminace , který je chápán velmi hanlivě a vyvolává pocity nekalých úmyslů, tak jsme si mohli ušetřit spoustu trablů. V důsledku pejorativního názvu jsou svatí mezi námi najednou ochotni tvrdit, že samotné poskytnutí slevy je diskriminace, protože pan Včera platil za stejné zboží jinou cenu než pan Dnes. To je takový nesmysl, že je trapné, že to někoho vůbec napadne. A tak se Gary Becker raději podíval na diskriminaci na pracovních trzích, kterou do té doby nikdo nestudoval.

Zahájil tím, že definoval diskriminaci jako situaci, kdy jsou dvě osoby odlišné rasy nebo odlišného pohlaví při stejné produktivitě práce , odměňovány odlišným platem. Všem nechápavým oznámil, že v případě různé produktivity nelze v případě odlišných platů mluvit o diskriminaci . Plat je odrazem výkonu a při odlišném výkonu je logická odlišná výše platu.

Následně přišel Gary Becker s tím, že na konkurenčních pracovních trzích mohou nastat tři situace:

1. Představte si pana Rasistu, který nemá rád pana Fialového, a proto ho nezaměstná. Naopak má rád pana Růžového a zaměstná ho. Stejně se chovají všichni ostatní zaměstnavatelé. Co se stane? Klesne poptávka po službách pana Fialového a stoupne poptávka po službách pana Růžového. S rostoucí poptávkou však také poroste mzda pana Růžového a s klesající poptávkou bude klesat mzda pana Fialového. V tu chvíli se na scéně objeví nový subjekt. Tím je pan Lhostejný, který se nestará o kategorie mám rád / nemám rád. Stará se o kategorie chci vydělat / nechci vydělat, a proto radostně sáhne po panu Fialovém. Je totiž při stejné produktivitě levnější než pan Růžový, což umožní panu Lhostejnému dosáhnout vyššího zisku než dosahuje pan Rasista. To samozřejmě povede k tomu, že se buď pan Rasista probere ze své nelásky nebo z trhu zmizí. A jeho podniky budou nahrazeny podniky pana Lhostejného.

Gary Becker z výše uvedeného příkladu dělá závěr, že na konkurenčním trhu je diskriminace možná pouze a výhradně v případě, že se zaměstnavatelé chovají systematicky iracionálně . Nejspíše proto, aby se schválně přivedli na mizinu a mohli být nahrazeni rasově nepředpojatými podnikateli.

2. Pan Xenofob zásadně nechodí na kávu s bábovkou k panu Lhostejnému, protože zaměstnává pana Fialového. Pan Xenofob nesnáší pana Fialového. Naopak chodí zásadně k panu Rasistovi, protože zaměstnává pana Růžového. V takové situaci budou podniky pana Lhostejného úplně prázdné a pan Rasista bude mít lokály plné. V tu chvíli pan Lhostejný pochopitelně také sáhne po panu Růžovém, dokud mzda pana Fialového neklesne na úroveň, která mu bude kompenzovat ušlý zisk v důsledku menší návštěvnosti předpojatého pana Xenofoba. Na druhé straně pan Rasista začne „cenově diskriminovat“ pana Xenofoba, protože mu bude muset naúčtovat vyšší cenu kávy s bábovkou. Důvodem vyšší ceny kávy s bábovkou je pochopitelně rostoucí mzda pana Růžového, která je zase důsledkem rostoucí poptávky po jeho službách.

Z výše uvedeného dělá Gary Becker závěr, že na konkurenčním trhu je diskriminace možná pouze a výhradně v případě, že jsou zákazníci rasově předpojatí . A navíc jsou ochotni si za svoji předpojatost připlatit. To pochopitelně vyvolává zajímavou otázku, jak může někdo přinutit zákazníka, aby nebyl rasově předpojatý?

3. Pan Fialový nemá dobrou pověst. Je lhostejné z jakých důvodů. Pan Lhostejný se obává, že nevydělá tolik peněz jako kdyby zaměstnal pana Růžového, který má pověst bez poskvrny. Obává se, že zákazníci se budou jeho lokálu vyhýbat, v důsledku špatné pověsti pana Fialového. Navrhne panu Fialovému, aby přijal nižší mzdu, která mu zohlední riziko zaměstnávání pana Fialového v důsledku jeho špatné reputace. Ačkoli má pan Fialový stejnou produktivitu jako pan Růžový, tak bude v důsledku svojí špatné pověsti pobírat nižší mzdu.

Podobně na tom bude paní Dychtivá, která se nemůže dočkat těhotenství. Avšak než k němu dojde, tak by ráda přispěla do rodinného rozpočtu nějakou kačkou na výbavičku pro mimino. Jenže pan Lhostejný nechce paní Dychtivou zaměstnat, neboť se obává, že se mu náklady vynaložené na její školení, výcvik atd. nevrátí . Navíc bude stejně muset přijmout náhradu na dobu těhotenství, což s sebou ponese další náklady. Následně po návratu do zaměstnání bude paní Dychtivá v pravidelných intervalech absentovat v práci. Důvodem budou angínové a chřipkové epidemie, které budou kosit potomstvo. To panu Lhostejnému také ponese náklady navíc. Takže pan Lhostejný zaměstná paní Dychtivou pouze za mzdu, která bude rozhodně nižší má při stejné produktivitě pan Fialový. Důvodem je opět zohlednění rizika , které zaměstnání paní Dychtivé s sebou nese.

Soukromě bych poznamenal, že stát může vydat zákon , aby pan Lhostejný zaměstnal pana Fialového za stejnou mzdu jako pana Růžového bez ohledu na pověst pana Fialového. A stát také může nařídit, aby pan Lhostejný zaměstnal paní Dychtivou za stejnou mzdu jako pana Fialového bez ohledu na finanční rizika, která to s sebou nese tzv. nivelizaci mezd . Výsledkem bude, že pan Lhostejný nezaměstná ani pana Fialového ani paní Dychtivou a tito rozšíří počty nezaměstnaných. Pan Lhostejný je racionální tvor a nebude si určitě dělat násilí. Každý, kdo bude jenom vzdáleně vypadat jako paní Dychtivá nebo pan Fialový nezíská u něho zaměstnání. Stát by samozřejmě mohl pana Lhostejného sankcionovat, když paní Dychtivou nebo pana Fialového nezaměstná. Jenže v takovém případě pan Lhostejný raději zaplatí pokutu. Empirické výzkumy to jednoznačně potvrzují.

Je tedy vůbec možné někoho diskriminovat? Ano, na nekonkurenčním pracovním trhu. Například vládní instituce mají monopol na určité činnosti. Pan Verbíř může být předpojatý vůči paní Dychtivé, která bude mít v armádě nižší žold při stejném výkonu než pan Fialový.

K vypracování „teorie diskriminace“ byl Gary Becker inspirován problémy, se kterými se potýkala jeho manželka Guity Nashat a její rodina, která pocházela z území dnešního Íránu.

Ekonomie rodiny

Stejně jako v jiných oblastech lidé v případě rodiny poměřují užitek a náklady. Tyto nemají (většinou) peněžní podobu, což aplikaci analýzy výnosů a nákladů nijak nebrání. Pan Svobodný se rozhoduje, zda-li mu vstup do manželství se slečnou Laskavou přinese vyšší potěšení než náklady, které v manželství pan Svobodný nesporně ponese. Mezi výnosy bude patřit fakt, že už nebude sám, nebude muset nadále pokračovat v otravném putování po lokálech za účelem nalezení partnerky a ušetřené peníze za drinky budou peněžním výnosem. Nákladem manželství je úplně všechno ostatní s výjimkou výše uvedených výnosů. Pokud zmíněné tři výnosy převýší zbylé náklady, potom pan Svobodný vstoupí do manželství se slečnou Laskavou.

Následně se pan Laskavý (rozený Svobodný) a paní Laskavá (rozená Laskavá) budou rozhodovat o počtu potomků, kterými naplní hnízdečko lásky. Počet dětí bude výsledkem porovnání výnosů v podobě potěšení z výchovy dětí, radosti z rodinného života a nákladů obětované příležitosti. Tam budou zahrnuty obětované dovolené, koníčky, kariéra, pohodlí atd. Je evidentní, že když bude paní Laskává mít skvělé místo, tak počet narozených dětí nebude vysoký (jak ukazují empirické výzkumy).

Pokud bude mít pan Laskavý nebo paní Laskavá dost svého partnera a budou se rozhodovat o rozvodu, tak opět uplatní analýzu nákladů a výnosů. Míra rozvodovosti bude stoupat, pokud bude paní Laskavá existenčně nezávislá na svém choti, tak její rozhodování bude mnohem snazší (empirické výzkumy to opět dokazují). Gary Becker také doložil, že bohaté manželské páry se rozvádějí méně než chudé manželské páry. Důvodem je fakt, že rozvod je pro ně relativně nákladnější než pro chudé. Představa nákladů v podobě alimentů, právníků, dělení majetku atd. je dostatečně odstrašující. Halasné články v bulvárních sdělovacích prostředcích (hrome, jsou dnes ještě nějaké nebulvární?) o rozvodech bohatých vyvolávají iluzi opaku. Ale to jsou výjimky z pravidla.

Gary Becker také vysvětlil ekonomickou hantýrkou „altruistické vztahy“ jako je láska, pocit sounáležitosti nebo vzájemná pomoc. Definoval je jako zvláštní reakce entity zvané rodina na změny vnějšího ekonomického prostředí. Dokázal, že v „přehlédnutelném a těsném“ rodinném prostředí nebudou mít změny vnějších ekonomických parametrů přímo úměrný vliv na vnitřní vztahy . Pokud budou např. zvýšeny přídavky na děti, tak nestoupne automaticky o zvýšenou částku životní úroveň dítěte. Stejně tak neklesne jeho životní úroveň s poklesem přídavků. Solidarita tzn. dobrovolné uskrovnění ostatních členů rodiny bude vnější změny kompenzovat.

Takto Gary Becker přímo zpochybnil účinnost sociálních transferů, které jsou určeny jednotlivým členům rodiny např. dětem nebo seniorům. Tyto transfery naopak povedou k rozvolnění vztahů v rodině, neboť oslabují přirozenou solidaritu mezi členy rodiny. Takže např. děti se již nebudou starat o svoje staré rodiče, neboť budou přesvědčeny, že je to povinností státu. Státní zásahy takto narušují tradiční a přirozené vztahy v rodině.

V roce 1977 nahradil Gary Becker svého učitele M. Friedmana na postu prezidenta „Americké ekonomické asociace“ a setrval na tomto postu dlouhá léta. Stejně jako pro jeho učitele to byl poslední stupínek před vrcholem nejvyšším – Nobelovou cenou za ekonomii, kterou získal Gary Becker v roce 1992. Svým dílem nesporně významně přispěl k obohacení ekonomie a ukázal, že to rozhodně není ponurá a suchá věda, ale obor, který může svými nástroji a analýzou obohatit jiné společenské obory. Ačkoli na něho hledělo zpočátku okolí s krajní nedůvěrou, svým skvělým dílem dosáhl Gary Becker mimořádného uznání a je naprostým právem členem ekonomické dvorany slávy.

…

Toto je pouze náhled elektronické knihy. Zakoupení její plné verze je možné v elektronickém obchodě společnosti eReading .