Nakloněni svobodě

Louis E. Carabini

Vydavatel:

Ludwig von Mises Institut, o.s.

Vydání první

ISBN 978-80-87733-08-0

Úvod

Na podzim roku 2004 jsem měl tu čest pohostit ve svém domě skupinu zajímavých hostů, mezi nimiž nechyběli i dva profesoři z místní univerzity. Jednoho z nich jsem nikdy dříve nepotkal, s druhým jsem se seznámil pouze spěšně po jeho přednášce o Immanuelu Kantovi. Přítel, který se večeře rovněž účastnil, se znal s oběma profesory a předem mne varoval, že jsou příznivci socialismu či dokonce Marxismu.

Večer pro mne nebyl zklamáním. Po večeři a následné chvilce tlachání vypálil jeden z profesorů první salvu a bitva mohla začít. Veškeré zábrany předem potlačilo vypité víno. Takové situace, kdy vzdělaní a slušní diskutéři napadají vaše nejniternější názory, jsou výtečnou příležitostí k vzájemnému poučení. Největší lekce přichází podle mého názoru nikoli při samotné konverzaci, nýbrž v následujících dnech, kdy oponentovy argumenty hlodají ve vaší mysli a nutí vás hledat odpovědi na položené námitky.

Během daného večera jsem zažíval deja vu, obzvláště když padala slova jako „dělníci“ a „kapitalisté“. Okolo těchto pojmů se točily diskuze i před čtyřiceti lety, když jsem začínal pociťovat svou náklonnost ke svobodě. V té době, kdy Spojené státy vedly studenou válku se Sovětským svazem, se diskuze libertariánů často dotýkaly tématu komunismu. Ačkoli během oné večeře nikdo nepoužil slova jako „proletariát“ či „buržoazie“, vyřčené odkazy na chudé a bohaté mi svým stylem připomněly marxistickou tezi třídního boje mezi nuzným proletariátem a opulentní buržoazií.

Věřím tomu, že většina radikálních myšlenek vyslovených během onoho večera utrpěla fatální porážku o třináct let dříve, když byl svět roku 1991 svědkem kolapsu unikátního sociálního experimentu, který otestoval ideologii centrálního plánování a politiku silné autority nad životy velké části lidské populace. Tento experiment zapříčinil smrt a utrpení milionů lidí. Tito lidé neměli možnost uprchnout ze socialistické laboratoře na území východní Evropy a Ruska, dokud konečně nepadla vězeňská zeď a byrokratický aparát se nezhroutil pod vlastní vahou. Následky tohoto zničujícího experimentu si lidé s sebou nesou dodnes.

Ačkoli Marxovy myšlenky byly bezpochyby vypouštěny do světa s dobrým úmyslem, jejich aplikace s pomocí totalitního státu ukázala až příliš dobře, jak budou lidé jednat v podmínkách autoritativního uspořádání. Člověk nemusí být ekonomem, aby poznal, že si lze z tohoto sedmdesát let trvajícího experimentu odnést cennou lekci. Stejně tak nemusí být humanistou, aby byl šokován enormním utrpením a oběťmi na životech, které byly přímým důsledkem takového experimentu. Chci tuto historickou lekci vysvětlit analýzou příčin vedoucích k tomu, že politika založená na omezování lidské svobody musí z podstaty věci selhat, bez ohledu na její název, záměr či způsob jejího provádění.

Chtěl bych poděkovat Davidu Gordonovi za jeho komentáře a doporučení po přečtení první verze této knihy. Také se cítím být zavázán Danielu Kleinovi a Bruceovi Bensonovi za jejich cenné komentáře. Zvláštní poděkování patří Davidu Hurwitzovi za pečlivé pročtení a opravení několika referencí. Obzvláště poděkovat chci Glorii Conner, která neúnavně editovala každou verzi rukopisu, přičemž vyslovila spoustu nápadů, jak lépe vysvětlit mé argumenty. Za všechny zbývající chyby v knize samozřejmě nesu odpovědnost já sám.

Kapitola 1

Proč psát tuto knihu?

Při psaní této knihy jsem se často ptal sám sebe: „Proč vůbec něco takového psát? Přijdu snad s nějakým neobvyklým pohledem a vysvětlením takového pohledu, že někdo s náklonem k socialismu po přečtení prohlásí „Ach! Teď už chápu!“? To asi těžko! Psaní nemusí vždy přilákat nové příznivce, je ovšem dobrým pomocníkem k uspořádání vlastních myšlenek a názorů, což je samo o sobě užitečné.

Často jsem se v životě podivoval nad tím, jak jsou lidé se silným názorem na společenské problémy přitahováni jedním ze dvou protipólů. Jsou zde ti, kdo jsou nakloněni svobodě – svobodě jedince žít v pokoji vlastní život. A pak zde jsou ti, kdo jsou nakloněni vládnutí – dovolující ostatním žít život pouze tak, jak tito lidé uznají za přijatelné. Zdá se také, že jakmile se někdo přikloní k jedné z těchto protikladných filosofií, je jí nakloněn po zbytek života.

Podle mé zkušenosti je vzácné, aby lidé po poznání nových důkazů či argumentů přešli z jednoho tábora do druhého. Proč je u některých jedinců například téměř jisté, že budou souhlasit s pasáží napsanou Miltonem Friedmanem a nesouhlasit s textem napsaným Johnem Kennethem Galbraithem, či naopak? Možná že jsou to geny, díky kterým jsme nakloněni jednomu pohledu a imunní vůči kritickým argumentům z druhé strany.

Proč tedy debatovat, je-li náš světonázor tak pevně předurčen? Domnívám se, že si v sobě neseme touhu přesvědčovat ostatní o správnosti vlastních názorů, bez ohledu na pravděpodobnost úspěchu takového počínání. Navíc určitý názor jednoho člověka není překážkou v existenci opačného názoru jiného člověka. K čemu tedy je, když přejde socialista k táboru liberálů či se z ateisty stane křesťan? Možná, že jediným přínosem je pouze dobrý pocit, který zažíváme při přesvědčení druhého člověka a potvrdíme si tak „správnost“ vlastního názoru.

Ať již je tomu jakkoli, události onoho večera mne vedly k hledání odpovědí na dlouho pokládané otázky a nakonec i k napsání této knihy. Kdyby nebylo kontroverzních výroků pronesených mými hosty, nikdy bych se do tak naplňující aktivity patrně nepustil. Rád bych tedy tímto mým hostům poděkoval, zejména pak mému blízkému příteli Donu De Francisco. 1

Kapitola 2

Výroky onoho večera

Nejzajímavější výroky, jež zazněly během onoho živého večera, zněly následovně:

„Nikdo by neměl mít právo vlastnit jachtu.“
„Odměny firemních manažerů jsou příliš vysoké.“
„Nikdo by neměl mít právo dědit bohatství.“

Ovšem ten úplně nejzajímavější výrok, který mne nakonec přiměl napsat tyto stránky, zněl takto:

„Není spravedlivé, že firmy mohou propustit své zaměstnance pouze za účelem zvýšení zisků.“

Jak jsem tak přemýšlel o vhodné odpovědi, uvědomil jsem si, že tento výrok se principiálně nelišil od všech ostatních. Některé výroky sice byly radikálnější než ostatní, jejich společným základem je však domněnka, že je něco nespravedlivé a že tuto nespravedlnost musíme napravit zavedením určitého nařízení.

Pokud v daných výrocích explicitně vyjádříme ona skrytá „je“ a „mělo by“, pak dostaneme následující:

„Je nespravedlivé, že někdo může vydělávat více než ostatní, takže bychom měli zakázat lidem tolik vydělávat.“
„Je nespravedlivé, že někdo může vlastnit jachtu, takže bychom měli takové vlastnictví zakázat.“
„Je nespravedlivé, že někdo může odkázat bohatství svému dědicovi, takže bychom měli znemožnit takové převody bohatství.“
„Je nespravedlivé, že zaměstnavatel může propustit zaměstnance pouze kvůli zvýšení zisku, takže bychom to měli zaměstnavatelům zakázat.“

Ono „my“ v každém z těchto případů je královské „my“ – to znamená Stát. Královské „my“ v takovém kontextu implikuje morální ospravedlnění použití síly k donucení ostatních, aby žili své životy tak, jak si to určité „já“ přeje. Představte si, jak znepokojivě by tyto výroky zněly, kdyby bylo namísto abstraktního „my“ dosazeno osobní „já“. Příklad:

„Odměny manažerů jsou příliš vysoké, takže budu osobně vyhrožovat uvězněním všem manažerům a vlastníkům firem, kteří se dohodnou na vyšší odměně, než jakou já považuji za rozumnou.“

„Uvězním každého, kdo koupí, postaví či prodá jachtu, kterou já považuji za příliš okázalou a luxusní.“

Každý státní zákaz implikuje uvěznění či usmrcení, je-li jeho vynucování dovedeno do důsledku. Ačkoli se vězení či smrt skrývají za každým z vyřčených výroků, jasných obrysů dostávají až po dosazení „já“ za „my“. Královské „my“ slouží k ospravedlnění činů, které by u „já“ byly považovány za zavrženíhodné.

Kapitola 3

Výčitky a zášť

Ve výrocích mých hostů lze na první pohled vycítit znepokojení nad nespravedlností světa a apel na jeho nápravu. Skutečné motivy však často bývají daleko prostší – jsou jimi výčitky a zášť. Z takových výroků lze vycítit nevyslovený, ale velice reálný pocit zášti k bohatému vlastníku jachty, zášti k továrníkovi, zášti k manažerovi – jinými slovy obecné zášti ke všem bohatým lidem. Moderní média dnes a denně srší zášt vůči farmaceutickým firmám, ropným společnostem či Wal-Martům 2 celého světa. Stručně řečeno, každý výrok vyřčený onoho večera pracoval s představou darebáka, oběti a zachránce – jinými slovy boháče, chudáka a proponenta daných výroků (počítajícího s pomocnou rukou Státu).

Poselství každého výroku nespočívá v pouhém konstatování, že „chudí jsou příliš chudí a bohatí jsou příliš bohatí.“ Jádrem každého výroku je, že chudí jsou tak chudí proto, že bohatí jsou příliš bohatí. Je nám předkládáno, že majetní brání nemajetným zbohatnout, a že kdyby majetní měli méně, pak by nemajetní měli automaticky více. Důkazy však svědčí o neplatnosti obou těchto domněnek.

Lidové výrazy jako „zbohatlík“, „skrblík“, či „krkoun“ dávají tušit hluboce zakořeněnou zášť vůči bohatým. Jak vysvětluje Robert Solomon, „Vyjadřováním nevraživosti budíme zdání, že vlastně máme štěstí, když nevlastníme věci, po kterých tajně toužíme. Cítíme se být morálně čistí, protože nejsme bohatí.“ 3 Jean-Paul Sartre pravil, že nevraživost je činností, pomocí které utíkáme od odpovědnosti za svět, jejž shledáváme příliš složitým na to, abychom jej přijali za svůj. Co je však horší, nevraživost může vést k schadenfreude – potěšení z cizího utrpení. Tato podlá forma nelibosti se projevuje ve výrocích typu „Konečně dostali, co si zaslouží“, vyslovovaných tehdy, potká-li bohatého člověka neštěstí.

Kapitola 4

Jsou ve světě nerovnosti darebáci a oběti?

Proč ve světě přirozené ekonomické nerovnosti přetrvává v myslích tolika lidí představa padouchů a jejich nevinných obětí? Plyne takový pohled z víry, že na světě je statické množství bohatství či zdrojů, a tudíž že každý, kdo získá více než rovný podíl, ochuzuje druhého, který musí získat méně? Či tento pohled plyne z víry, že bohatí získali své bohatství neprávem pomocí bezohledného, chamtivého a netaktního jednání? A nebo plyne ze závisti, nelibosti či prostého pokusu povznést se nad ostatní tím, že je pomluvíme?

Většina představ o rozdělení společnosti na darebáky a oběti nemá základ v jakékoli smysluplné argumentaci. Tyto myšlenky představují pouhé papouškování toho, co daní jedinci přečetli v novinách či viděli ve zprávách. Chrlení myšlenek druhých je obzvláště pravděpodobné u jedinců, kteří jsou členy vyhraněné politické, společenské, náboženské či rasové skupiny. Vůdci těchto skupin, zejména pak politických, jsou denně k vidění ve zprávách, kde se věnují proklínání svých nepřátel pomocí bezobsažných, mediálně vděčných replik, které jsou šity na míru vděčným posluchačům a mohou, jak doufají, přitáhnout nové následovníky.

Vůdce takové skupiny se stává pomyslným příbuzným jejích členů a člen opoziční skupiny se automaticky stává úhlavním nepřítelem; lidé zapojení do této aktivity připomínají aktéry krevní msty. Nehledě na to, co příbuzný prohlásí, přijmou to jeho přívrženci za své a budou proklínat cokoli, co prohlašuje jejich sok. Je jednodušší stát se papouškem v rámci skupiny (ať již se jedná o skupinu politickou, společenskou, náboženskou či rasovou), než myslet sám za sebe. Bez ohledu na typ skupiny, vůdce řekne davu vždy to, co chce dav slyšet.

Cílem davových akcí je vyjádření podpory vůdci a případně i získání nové bezobsažné slovní munice, kterou bude dav bezhlavě pálit po svých nepřátelích. Pokud člověk neuvažuje kriticky a nezvažuje smysluplnost výroků politických vůdců, může jednoduše obhajovat politiku, jejímž výsledkem je pravý opak původního úmyslu. Regulace nájemného, drogové a alkoholové prohibice a vládní dotace jsou jen hrstkou z mnoha případů, kdy politika přinesla pravý opak zamýšleného cíle.

Kapitla 5

Syndrom „My vs. Oni“

Během prezidentské kampaně v roce 2004 hlásal jeden z kandidátů: „Dvě Ameriky: jedna privilegovaná, druhá povinná. Jedna Amerika, která odvádí všechnu práci, druhá Amerika, která sklízí odměny. Jedna Amerika, která platí daně, druhá Amerika, která dostává daňové úlevy.“ 4

Obdobné demagogické výroky sdělují veřejnosti následující: „Volte mne a já vám dám spravedlivý podíl na bohatství, který vezmu těm, kdo mají více než vy. Volte mne a já okradu Petra (to jsou oni) a obdaruji Pavla (to jsme my).“ Stavění bohatých proti chudým je jedním z oblíbených způsobů vedení politické kampaně založeným na konceptu „my vs. oni“. Samozvaní političtí vůdci takto staví bílé proti černým, muže proti ženám, továrníky proti dělníkům, cizince proti Američanům a nové imigranty proti dřívějším imigrantům. Svalování viny za nesnáze jedněch na druhé je jistým způsobem, jak mezi různými společenskými skupinami vyvolat a udržovat špatnou krev.

Následování těchto obchodníků s deštěm a jejich iluzí je slušnou zárukou toho, že nikdy nedostanete to, po čem toužíte. Sváděním viny za naše nepohodlí na druhé odvádíme produktivní energii a důvtip od jediného spolehlivého zdroje úspěchu v tomto světě – samostatnosti. Jakmile si uvědomíme, že nám nikdo nedluží život prostý utrpení, jsme již na správné cestě k hledání skutečných řešení, namísto plýtvání časem a energií na vinění ostatních a očekávání odškodného.

Každá americká volební kampaň je soubojem mnoha Robin Hoodů, kteří se vzájemně obviňují z přílišného braní a nedostatečného rozdávání, či naopak nedostatečného braní a přílišného rozdávání. Lidé se v průběhu období volebních kampaní stávají naštvaní kvůli svým všedním problémům, protože je jim denně předkládána myšlenka, že jsou oběťmi něčího spiknutí.

Pravidelným sledováním médií si tak rychle vybudujeme konspirační komplex či dokonce paranoidní myšlení ohledně čehokoli, co se nám nelíbí; veškeré problémy prostě svalíme na „židozednáře.“ Jsou-li ceny benzínu příliš vysoké, viňme ropné společnosti. Jsou-li ceny léčiv příliš vysoké, viňme farmaceutické společnosti. Zítra si najdeme nového obětního beránka, který nám bude dlužit levnější to a dotované tamto. Zůstaňte naladěni a váš kongresman či reportér vám předhodí dalšího padoucha. Populární nálepka na nárazník hlásající „Firemní hrabivost vs. Lidská potřebnost“ [Corporate Greed vs. Human Need] tuto paranoiu jen ilustruje.

Žijeme v demokratické společnosti, kde je zvykem strkat nos do cizích záležitostí, a tak není divu, že trávíme tolik času navrhováním velkolepých řešení pro malicherné problémy. Ve společnosti samostatných jedinců nás mohou malichernosti trápit pár minut před usnutím; v demokratické společnosti strávíme řešením malicherností celý život, protože nyní máme k dispozici hlas. Koneckonců, kdo by nechtěl mluvit, když ví, že jej může vyslyšet někdo disponující politickou mocí nad ostatními? Syndrom “my vs. oni” tak ovládá mediální prostor a stává se populárním ospravedlněním pro zavádění nových zákonů; a jistě, budeme-li ignorovat zdravý rozum, může ovládnout i naše vlastní myšlení.

Zvažme jednu z nejděsivějších politických kampaní nedávné politické historie, která byla rovněž založená na konceptu “my vs. oni”: židovští “oni” proti árijským “nám”; tj. kampaň vedená v Německu 30. a 40. let dvacátého století. Mnozí tehdy věřili, že Židé jsou zkázou společnosti a správným a legitimním řešením (zvaným Endlösung der Judenfrage [Konečné řešení židovské otázky]) je jejich izolace a eliminace.

Kapitola 6

Bujná představivost

Zvažme nyní další výrok z onoho večera, totiž že firmy propouští své zaměstnance pouze za účelem zvýšení zisků. Tento výrok budí představu chudých zaměstnanců a jejich rodin, odkázaných na milost a nemilost chamtivého zaměstnavatele. A nyní, po ztrátě práce, nebudou tito zaměstnanci moci udržet ani skromný životní standard, na který si navykli. Tento smutný a vykořisťovatelský „obrázek“ je tak pobuřující kvůli vykreslení zaměstnavatele jako mizery, který vyhnal své pracovníky na ulici jen pro zvýšení zisků, bez ohledu na jejich utrpení.

V mžiku tak před sebou máme tuto živou představu a dle naší politické orientace se zanedlouho můžeme přistihnout, jak rozhořčeně říkáme „Jak někdo může být tak krutý?“, či „Na to by měl být zákon!“ S pomocí našich filozofických, politických a náboženských světonázorů si vytváříme tyto představy a předáváme je druhým. Každý den jsou nám servírovány mediální příběhy, na základě kterých si své představy o světě dále dotváříme, často aniž bychom měli hlubší znalost souvisejících okolností a příčin.

Ničím nepodložené, avšak velice živé představy o okolním světě, které šířili příznivci německé hrůzovlády 30. a 40. let dvacátého století, představovaly vhodné „ospravedlnění“ pro usmrcení šesti milionů Židů a utrpení způsobené dalším nesčetným milionům. Historie oplývá mnoha obdobnými příklady lidské důvěřivosti; mnoho vládců již přesvědčilo své následovníky o tom, že za jejich ekonomické problémy může někdo s odlišnou rasou, národností, náboženstvím, či ekonomickým statusem. Snaha vyvolávat mezi lidmi tyto falešné představy však není vlastní pouze vládcům a politickým kandidátům.

Televizní hlasatelé mají velký cit pro vytváření impozantních obrazů budících jednu falešnou představu za druhou. Když na jaře roku 2006 vzrostly ceny benzínu, televizní stanice se vydaly na lov „obětí“ a odvysílaly 183 výpovědí naštvaných či ztrápených zákazníků benzínových pump. 5 Pořad ABC World News Tonight odvysílal reportáž o ženě, která musela dát do zastavárny svatební soupravu, jen aby měl její manžel na benzín do služebního auta. O týden později pořad CBS Evening News uvedl, že vyšší ceny benzínu způsobí hladovění starší části populace: „Jsou zvyklí na život o stálém příjmu a rekordní ceny benzínu nutí seniory činit těžká rozhodnutí. Někteří budou méně jezdit; jiní uvádějí, že budou méně jíst.“ Pořad The Nightly News ukázal muže z Kalifornie, jak plní nádrž svého pick-upu: „$3,41,“ zabručel, „Měli by tu rozdávat nože, abych si rovnou mohl uříznout i ruku a nohu.“

Reportéři samozřejmě neopomněli označit i viníky. V pořadu ABC Good Morning America uvedla hlasatelka Diane Sawyer: „Utrpení u pumpy. Ropné společnosti se připravují na další zvýšení cen. Přišel čas obrátit karty a zdanit jejich zisky?“ O tři dny později oznámil její kolega Charlie Gibson: „Utrpení u pumpy. Velké ropné společnosti oznamují miliardové zisky. Je naše utrpení jejich požehnáním?“ Pořad CBS Evening News začal dokonce obviněním: „Ropné vydírání. Zde Sharyl Attkisson se zprávami o tom, co s tím dělá Kongres; či spíše co s tím nedělá.“

Obdobné protifiremní příběhy jsou pravidelným obsahem novinových článků, rozličných talk show a televizních pořadů. Mnoho jich bylo i zfilmováno. Jak tak čteme a posloucháme tyto překroucené příběhy, začneme postupně věřit, že za vším, co se nám nelíbí, musí stát chamtivý darebák. Čteme o tom, že farmaceutická společnost vynalezla lék na ošklivou nemoc – další den si však přečteme o tom, že si tato společnost účtuje nehoráznou sumu za tabletku, jejíž výroba stojí pár centů. Ano, ta druhá tabletka vyrobená v sériové výrobě stojí pár centů, ovšem tato druhá tabletka by nikdy nebyla vyrobená, kdyby daná společnost nejprve neutratila miliony dolarů na výrobu té první. A co se týče ropných společností: pokud opravdu tvoří rekordní zisky požadováním vysokých cen za benzín, proč se zastavují na 4 dolarech za galon? Proč si pořádně nenamastí kapsy na 10 či 100 dolarech za galon?

Zdanit zisky za účelem snížení cen je přesný opak toho, co by politici a televizní komentátoři měli požadovat. Vysoké zisky jsou tím nejefektivnějším způsobem, jak snížit ceny, protože zisky lákají investory a podnikatele do odvětví, které by je jinak nezajímalo. Zvýšená konkurence a nové inovativní technologie pocházející z tohoto zvýšeného zájmu jsou výsledkem procesu, který nám přináší nikdy nekončící proud nového zboží a služeb za atraktivní ceny.

Při diskuzi o cenách nesmíme opomenout fakt, že ceny odrážejí vztah mezi hodnotou dvou objektů: peněz a zboží. Když tvrdíme, že určité zboží vzrostlo v ceně, jednoduše to znamená, že nyní potřebujeme na jeho zakoupení větší množství peněz. Stejně tak bychom však mohli říct, že „cena“ peněz poklesla, protože nyní potřebujeme méně zboží na získání určitého množství peněz. K zodpovězení otázky, zda je dnes něco dražší než v minulosti, tak musíme vzít v úvahu i aktuální hodnotu peněz.

Derry Brownfield ilustruje vztah mezi penězi a benzínem tímto důmyslným způsobem:

Na nedávné prezentaci pro velkou skupinu chovatelů dobytka (R-CALFUSA) jsem posluchačům ukázal dolarovou bankovku a stříbrnou minci. Na obou bylo napsáno „jeden dolar“, ovšem papírový dolar koupí při současných cenách zhruba čtvrt galonu benzínu, zatímco za stříbrný dolar pořídíte pět galonů. Vysvětlil jsem svým posluchačům, že spotřební ceny nejsou vysoké – pouze papírový dolar ztratil většinu své hodnoty. Nezáleží na tom, jak vysoko vystoupá cena benzínu; se stříbrným dolarem pořád budete moci koupit galon za 20 centů, stejně jako v časech Velké deprese. Vyjádříme-li dnešní dolar v cenách roku 1940, zjistíme, že současný papírový dolar má hodnotu zhruba dvou tehdejších centů. 6

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Nakloněni svobodě.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.