Obžaloba duševního vlastnictví

N. Stephan Kinsella

Vydavatel:

Ludwig von Mises Institut, o.s.

Vydání první

ISBN 978-80-905068-3-1

Kapitola 1

Vlastnická práva: hmatatelná a nehmatatelná

Všichni libertariáni podporují vlastnická práva a shodují se, že vlastnická práva zahrnují práva k hmotnému (hmatatelnému) majetku. Do tohoto majetku spadají nemovité předměty, jako je půda a domy, a movité předměty, jako jsou např. židle, auta a hodiny.1

Dále všichni libertariáni podporují práva k vlastnímu tělu. Taková práva mohou být nazývána „sebevlastnictvím“, pokud člověk počítá s tím, že se vedou debaty o tom, zda může být vlastnictví vlastního těla převoditelné stejným způsobem, jako jsou převoditelná práva u přivlastnitelných (homesteadable) vnějších objektů.2 V každém případě libertariáni univerzálně zastávají názor, že všechny hmotné vzácné zdroje – ať přivlastnitelné nebo vyrobené, movité nebo nemovité či přímo naše těla – jsou předmětem právoplatného držení či „vlastnickým právem“ konkrétního jedince.

Když se pohybujeme směrem od hmatatelných (fyzických) předmětů k nehmatatelným, celá záležitost začíná být rozmazanější. Například práva na reputaci a zákony proti vydírání se vztahují k velmi nehmotným věcem. Většina libertariánů (ne všichni) je proti zákonům proti vydírání a mnoho je i proti myšlence práva jedince na vlastní reputaci.3

Diskuze se taktéž vede o konceptu duševního vlastnictví (dále DV). Existují individuální práva k duševním výtvorům jedince, jako jsou vynálezy a psaná díla? Měl by právní systém tato práva chránit? Níže shrnuji současné zákony o DV ve Spojených státech. Poté prozkoumám rozličné pohledy libertariánů na práva duševního vlastnictví a budu prezentovat to, co považují za správný pohled na DV.

Kapitola 2

Shrnutí zákonů o duševním vlastnictví

Typy duševního vlastnictví

Duševní vlastnictví je široký koncept, který zahrnuje několik typů zákonně reorganizovaných práv, která pramení z nějakého typu duševní kreativity nebo jsou jinak spojena s myšlenkami. Práva duševního vlastnictví jsou právy k nehmatatelným věcem – k myšlenkám – vyjádřeným (copyrighty) nebo zhmotnělým v nějaké fyzické implementaci (patenty). Tom Palmer tvrdí toto: „Práva duševního vlastnictví jsou práva k myšlenkovým předmětům, které se odlišují od materiálního podkladu, ve kterém jsou uloženy.“4 V dnešním právním řádu DV typicky zahrnuje přinejmenším copyrighty, trademarky, patenty a obchodní tajemství. 5

Copyright

Copyright je právo dané autorům „originálních (původních) prací“, jako jsou knihy, články, filmy a počítačové programy. Copyrighty udělují exkluzivní právo reprodukovat danou práci, připravovat deriváty dané práce nebo předvádět či prezentovat práci veřejnosti. Copyrighty chrání pouze formu či vyjádření dané myšlenky, nikoliv samotné výchozí myšlenky.

Zatímco copyright může být zaregistrován k zisku právních výhod, nemusí být zaregistrován, aby existoval. Copyright vzniká automaticky ve chvíli, kdy je práce (myšlenka) „zafixovaná“ do „hmotného vyjadřovacího média“ a trvá po dobu autorova života a dalších sedmdesát let, nebo po dobu devadesáti pěti let v případě, že copyright vlastní zaměstnavatel.

Patent

Patent je vlastnické právo u vynálezů, tj. u zařízení nebo procesů, které vykonávají „užitečnou“ funkci. Příkladem zařízení, které může být patentováno, je třeba vylepšená past na myši popř. úplně nový typ pasti. Patent fakticky garantuje vynálezci omezený monopol na výrobu, použití či prodej vynálezu. Nicméně patent ve skutečnosti svému držiteli garantuje pouze právo vyloučit (tj. zabránit ostatním vyrábět či užívat patentovaný vynález); ve skutečnosti negarantuje držiteli patentu právo používat patentovaný vynález.6

Ne každý vynález nebo objev je patentovatelný. Nejvyšší soud Spojených státu například identifikoval tři kategorie oblastí, které jsou nepatentovatelné – konkrétně „přírodní zákony, přírodní jevy a abstraktní myšlenky.“ Snesení abstraktní myšlenky na nějaký typ „praktické aplikace“ tj. na „užitečný, konkrétní a hmatatelný produkt“ nicméně patentovatelné je. Patenty ve Spojených státech od roku 1995 trvají dvacet let od doby, kdy byla vyplněna žádost o patent (dříve to bylo sedmnáct let od doby přidělení patentu).

Obchodní tajemství

Obchodním tajemstvím může být jakýkoliv důvěrný vzorec, zařízení nebo informace, která dává držiteli konkurenční výhodu, dokud zůstává tajemstvím.7 Příkladem by mohl být recept na Coca-Colu®. Obchodní tajemství mohou zahrnovat informace, které nejsou dostatečně inovativní, aby mohly být předmětem patentové ochrany, nebo dostatečně originální, aby mohly být chráněny copyrightem (např. databáze seizmických dat nebo seznam zákazníků). Zákony o obchodním tajemství jsou používány k ochraně před „zneužitím“ obchodních tajemství, popř. k odškodění takového zneužití. Obchodní tajemství jsou chráněna zákony jednotlivých států USA, ačkoliv nedávno byl uzákoněn i federální zákon, který má zabraňovat jejich krádežím.

Ochrana obchodních tajemství je získána deklarací, že detaily daného předmětu jsou tajné. Obchodní tajemství může teoreticky trvat věčně, ačkoliv odhalení, zpětné dešifrování nebo nezávislý vynález totožné věci ho mohou zničit. Obchodní tajemství chrání tajné informace a procesy, např. kompilace dat a map, které nejsou chránitelné copyrightem, anebo mohou být také použity k ochraně nezveřejněného softwarového zdrojového kódu, který není patentovatelný. Nevýhodou spoléhání se na ochranu pomocí obchodního tajemství je možnost, že konkurent nezávisle vynalezne něco, co je předmětem obchodního tajemství někoho jiného, nechá si toto zařízení nebo proces patentovat, a tak ve skutečnosti zabrání původnímu vynálezci (držiteli obchodního tajemství) v používání vynálezu.

Trademark (obchodní značka)

Trademark je slovo, fráze, symbol nebo design používaný k identifikaci zdroje prodávaného zboží nebo služeb a k jejich odlišení od ostatního zboží a služeb. Například nápis Coca-Cola® a design, který se objevuje na jejich plechovkách od limonád, plechovky identifikuje jako produkt této společnosti, a tak je odlišuje od konkurentů jako je například Pepsi®. Zákony o trademarku primárně zabraňují konkurentům ve „vození se“ na značce, tj. například používání „matečně podobných“ značek k identifikaci vlastního zboží a služeb. Na rozdíl od copyrightů a patentů mohou trademarková práva existovat do nekonečna, pokud jejich majitel danou značku stále používá. Doba federálního trademarku je na deset let s možností prodloužení na dalších deset let a pak opět znova a znova.

Další práva spojená s trademarkovou ochranou zahrnují práva proti trademarkovému „ředění“, jistým formám kybersquatingu^8 a různé „nepoctivé konkurenci“. DV také zahrnuje nedávné právní inovace jako např. ochrana masek pro semikonduktorní integrované kruhové (IC) designy^9, sui generis obdoba copyrightu pro trupy lodí a navrhované sui generis právo pro databáze či sbírky informací.

Ve Spojených státech spravují copyrighty a patenty téměř výhradně federální zákony, protože ústava garantuje kongresu moc „podporovat pokrok vědy a užitých umění.“ Navzdory federálnímu zdroji na patenty a copyrighty jsou různé související aspekty, jako je vlastnictví patentu, založeny na zákonech jednotlivých států, které se nicméně mezi státy víceméně neliší.10 Federální trademarky, jelikož nejsou explicitně autorizované ústavou, jsou oproti tomu založeny na klauzuli o obchodu mezi jednotlivými státy USA a tak pokrývají pouze značky toho zboží a služeb, které je obchodováno mezistátně. Státní trademarky stále existují, jelikož nebyly doposud kompletně nahrazeny federálními zákony, ale federální trademarky jsou obchodně mocnější a důležitější. Obchodní tajemství jsou obecně chráněna státním, nikoliv federálním zákonem.

Mnoho laiků, včetně libertariánů, má tristní porozumění konceptu a zákonům o duševním vlastnictví a často si plete copyrighty, trademarky a patenty. Existuje široké a nesprávné přesvědčení, že v patentovém systému Spojených států vynálezce, který si první zaregistruje patent u patentového úřadu, má přednost před tím, kdo se zaregistruje později. Nicméně v americkém systému nemá prioritu na rozdíl od většiny ostatních státu „první, kdo se zaregistruje“, ale „první, kdo vynalezne“.11

Práva duševního vlastnictví a vztah k hmatatelnému majetku

Jak bylo poznamenáno výše, práva duševního vlastnictví, nebo alespoň patenty a copyrighty, mohou být považována za práva k myšlenkovým objektům. Je nezbytné upozornit na to, že vlastnictví myšlenky nebo myšlenkového objektu prakticky dává majitelům duševního vlastnictví právo ke každému fyzickému zhmotnění této práce nebo myšlenky. Uvažujme copyrightovanou knihu. Držitel copyrightu A má právo na původní myšlenkový objekt, z nichž kniha je jen jedním příkladem (zhmotnění myšlenky). Systém copyrightů dává osobě A právo na vzorec (skladbu) slov v této knize, což implikuje právo osoby A na každé zkonkretizování či zhmotnění knihy – tj. právo na každou fyzickou verzi knihy, nebo alespoň na každou takovou knihu uvnitř jurisdikce takového právního systému, který tento copyright uznává.

A tedy pokud A napíše novelu, má copyright na svoje „dílo“. Pokud prodá fyzickou kopii novely osobě B ve formě knihy, potom B vlastní pouze tuto jednu kopii novely; B nevlastní „novelu“ samotnou, a nemá nárok na pořizování kopie této novely, i kdyby používal svůj vlastní papír a inkoust. Tedy dokonce, i když B vlastní hmotný majetek – papír a tiskárnu, nemůže použít svůj vlastní majetek k vytvoření jiné kopie knihy osoby A. Pouze osoba A má právo kopírovat knihu (odtud copyright).

Obdobně držení patentu osobou A ji dává právo zabránit třetí straně v používání nebo vykonávání patentovaného vynálezu, i když třetí strana používá pouze svůj majetek. V tomto směru dává vlastnictví myšlenkových práv osobě A jistý stupeň kontroly – vlastnictví – nad hmotným majetkem nesčetně dalších osob. Patenty a copyrighty neměnně přesouvají částečné vlastnictví hmotného majetku od svého přirozeného majitele k inovátorům, vynálezcům a umělcům.

Kapitola 3

Libertariánský pohled na duševní vlastnictví

Spektrum

Libertariánské pohledy na DV se pohybují na škále od kompletní podpory nejvyššího představitelného stupně až k naprostému odmítání. Většina diskusí o duševním vlastnictví se dotýká patentů a copyrightů; trademarky a obchodní tajemství nejsou tak problematické (viz níže). Proto se tento článek bude soustředit primárně na legitimitu patentů a copyrightů.

Argumenty ve prospěch DV mohou být rozděleny na utilitaristické a založené na přirozených právech. Libertariánští obhájci duševního vlastnictví tíhnou k druhému způsobu ospravedlnění z výše zmíněných.12 Například mezi obhájce duševního vlastnictví, jejichž argumenty jsou založeny na přirozených právech, nebo alespoň nejsou založeny na utilitaristickém přístupu, patří více či méně extrémní autoři jako Galambos, Schulman a Rand.13 Z předchůdců moderních libertariánů obhajovali duševní vlastnictví na morálních a přirozeně právních základech Spooner a Spencer.14

Podle pohledu vycházejícího z přirozených práv, který zastávají někteří libertariáni, mají produkty mysli nárok na ochranu stejně jako hmotný majetek. Obojí je produktem jedincovy práce a mysli. Jelikož vlastní svoji práci, má jedinec:

“přirozené právo na plody své práce. Pod tímto úhlem pohledu má jedinec právo na myšlenky, které vyplodí a umění, které vyprodukuje stejně, jako má právo na obilí, které zasel.“15

Tato teorie se odvíjí od představy, že jedinec vlastní svoje tělo a práci, a tak i jejich ovoce včetně intelektuální „tvorby“. Jedinec vytvoří sonátu, píseň nebo sochu zapojením své práce a svého těla. A tedy má nárok na to „vlastnit“ tyto výtvory, protože jsou produktem dalších věcí, které „vlastní“.

Existují také utilitaristické argumenty pro DV. Federální soudce Richard Posner, ačkoliv není libertarián, je prominentním obhájcem duševního vlastnictví.16 Mezi libertariány je to anarchista David Friedman, který analyzuje a zdá se, že schvaluje DV na základě „ekonomie a práva“.17 Utilitarianistický argument předpokládá, že bychom měli volit takové zákony a politiky, které maximalizují „bohatství“ nebo „užitek“. Ohledně patentů a copyrightů tedy tato myšlenka říká, že více uměleckých a technických „inovací“ koresponduje nebo vede k většímu bohatství. Veřejné statky a problém černého pasažéra snižují objem takového bohatství pod optimální úroveň, tj. na nižší úroveň, než jaké bychom dosáhli, pokud by existovaly adekvátní zákony o duševním vlastnictví u knih, atd. A tedy garantováním copyrightových a patentových monopolů, které podporují autory ve vynalézání a tvorbě, je bohatství optimalizováno nebo alespoň navýšeno.18

Na druhé straně existuje dlouhá tradice opozice vůči patentům a copyrightům. Mezi moderní oponenty patří Rothbard, McElroy, Palmer, Lepage, Bouckaert a já sám.19 Benjamin Tucker také razantně odmítal DV v diskusi v devatenáctém stol. v individualisticko-anarchistickém periodiku Liberty.20 Tito autoři upozorňují na četné problémy argumentů obhajujících duševní vlastnictví založených na utilitarianismu a přirozeném právu. Tyto a další nedostatky standardních argumentů pro DV jsou zkoumány níže.

Utilitarianistická obrana duševního vlastnictví

Obhájci duševního vlastnictví jej často obhajují na utilitarianistických základech. Utilitarianisté tvrdí, že „cíl“ podpory více inovací a tvorby ospravedlňuje zdánlivě nemorální „prostředky“ – omezení svobody jedince v používání svého fyzického majetku, způsobem, jaký (obhájci) uznají za vhodné. Ale ospravedlňování jakéhokoliv zákona striktně na utilitarianistických základech přináší tři fundamentální problémy.

Zaprvé předpokládejme, že bohatství nebo užitek skutečně může být maximalizován adaptováním jistých právních pravidel; „velikost koláče“ vzrostla. Ani to nedokazuje, že tato pravidla jsou ospravedlněna. Tak například někdo by mohl argumentovat, že při redistribuci poloviny bohatství procenta nejbohatších obyvatel společnosti k deseti procentům nejchudších dochází k nárůstu čistého užitku. Ale i kdyby krádež majetku osoby A a jeho darování osobě B zvýšilo blaho osoby B „více“ než o kolik poklesne blaho osoby A (pokud by takové porovnání vůbec mohlo být nějak uděláno), tak to neznamená, že krádež majetku osoby A je ospravedlněna. Maximalizace bohatství není cílem práva – jeho cílem je spravedlnost, která dává každému, co mu náleží.21 I pokud se v důsledku zákonů o duševním vlastnictví zvýší celkové bohatství, tak to neznamená, že tento údajně žádaný výsledek ospravedlňuje neetické porušování práv některých jedinců používat svůj majetek, jak sami uznají za vhodné.

Vedle etických problémů existuje i další problém – utilitarianismus není koherentní. Nezbytně zahrnuje nelegitimní interpersonální srovnání užitku, kde „náklady“ zákonů o DV jsou odečteny od „výnosů“ za účelem rozhodnutí o tom, zda dané zákony přináší čistý výnos.22 Ale ne každá hodnota má tržní cenu; ve skutečnosti ji nemá žádná. Mises ukázal, že dokonce i pro statky, které mají tržní cenu, neslouží cena jako měřitel hodnoty statku. 23

Konečně pokud bychom nechali stranou problém interpersonálního srovnávání užitku a ospravedlnění redistribuce, které jsme shrnuli výše, při zapojení standardních utilitarianistických měřících technik není vůbec jasné, zda duševní vlastnictví vede k nějaké změně – ať nárůstu nebo poklesu – celkového bohatství.24 Je diskutabilní, zda jsou patenty a copyrighty skutečně nezbytné k podpoře tvorby a výzkumu, popř. zda přírůstek inovací převáží ohromné náklady systému duševního vlastnictví. Ekonometrické studie neukazují přesvědčivě čistý nárůst bohatství. Možná, že by bylo ještě více inovací, pokud by neexistovaly patentové zákony, možná by pro výzkum a vývoj bylo k dispozici více prostředků, kdyby tyto nebyly utráceny za patenty a soudní spory. Je možné, že společnosti by měly mnohem větší motivaci inovovat, pokud by se nemohly spoléhat na svůj téměř dvacetiletý monopol.25

V patentovém systému nepochybně existují náklady. Jak bylo poznamenáno, patenty mohou být získány pouze pro „praktickou“ aplikaci myšlenek, ale nikoliv pro abstraktnější nebo teoretičtější myšlenky. To odklání zdroje od teoretického výzkumu a vývoje.26 Není jisté, zda je na tom společnost lépe s relativně více praktickými vynálezy a relativně méně teoretickým výzkumem a vývojem. Navíc, mnoho vynálezů je patentováno z obranných důvodů, což vede k nákladům na patentové právníky a na poplatky pro patentové úřady. Tyto vysoké režijní náklady by byly nepotřebné, pokud by patenty neexistovaly. V nepřítomnosti patentových zákonů by společnosti například neutrácely peníze za získávání nebo obranu tak směšných patentů jako jsou ty, které jsou uvedené v apendixu. Jednoduše nebylo prokázáno, že DV vede k čistému zisku bohatství. A neměli by ti, kteří obhajují použití síly proti majetku ostatních, nést důkazní břemeno?

Musíme mít na paměti, že když obhajujeme určitá práva a zákony, a vyšetřujeme jejich legitimitu, ve skutečnosti vyšetřujeme legitimitu a etiku použití síly (násilí). Ptát se, zda by měl být přijat či zda by měl existovat daný zákon, znamená ptát se: je správné použít násilí proti jistým lidem v jistých situacích? Není překvapivé, že na tuto otázku analýzy maximalizace bohatství neodpovídají. Utilitarianistická analýza je skrz na skrz zmatená a zkrachovalá: mluvení o nárůstu velikosti koláče je metodicky poskvrněné; neexistuje žádný jednoznačný důkaz, že se zákony o DV velikost koláče roste. A dále nárůst velikosti koláče neospravedlňuje použití násilí proti jinak legitimnímu vlastnictví ostatních. Z těchto důvodu je utilitarianistická obhajoba duševního vlastnictví nepřesvědčivá.

Některé problémy s přirozenými právy

Jiní libertariánští zastánci DV argumentují, že jisté myšlenky si zaslouží ochranu typu vlastnických práv, protože jsou vytvořeny. Ayn Rand podporovala patenty a copyrighty jako „právní implementaci základu všech vlastnických práv: práva člověka na produkty své mysli.“27 Pro Rand jsou práva duševního vlastnictví v určitém smyslu odměnou za produktivní práci. Je férové, že tvůrce sklízí výhody z toho, že ostatní používají jeho výtvor. Částečně z tohoto důvodu oponuje věčným patentům a copyrightům – protože budoucí nenarození dědici původního tvůrce myšlenky nejsou sami zodpovědní za tvorbu svého předchůdce.

Jedním problémem tohoto přístupu založeného na tvorbě je, že téměř neměnně chrání pouze některé typy tvorby – tedy pokud by nebyla každá jedna užitečná myšlenka, se kterou člověk přijde, předmětem vlastnictví (o tom níže). Ale rozlišení mezi ochranitelnou a neochranitelnou myšlenkou je nezbytně arbitrární. Tak například filosoficky, matematicky či vědecky pravdivá tvrzení nemohou být pod současnými zákony chráněna z toho důvodu, že pokud by každá nová fráze, filosofická pravda a jim podobné věci byly považovány za exkluzivní vlastnictví jejich tvůrce, obchodní a společenský styk by se zastavil. Z tohoto důvodu mohou být patenty získány pouze pro tzv. „praktickou aplikaci“ myšlenek, ale nikoliv pro abstraktnější nebo teoretičtější myšlenky. Rand s tímto rozdílným zacházením souhlasí, když se snaží rozlišovat mezi nepatentovatelným objevem a patentovatelným vynálezem. Argumentuje, že „vědecký nebo filosofický objev, který objasňuje přírodní zákony, princip nebo stav reality, který byl dříve neznámý“ není vytvořen svým objevitelem.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Obžaloba duševního vlastnictví.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.