VA L B U R G A VAV Ř I N O VÁ

MALÁ e n c y k l o p e d i e

VELIKONOC

Nakladatelství Libri

Praha 2006

© Valburga Vavřinová, 2006

Illustrations © archiv autorky a archiv Libri, 2006

Odborný recenzent: PhDr. Jaroslav Someš

© Libri, 2006

ISBN 80-7277-292-9

OBSAH

Slovo uvodem . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . 15

Poděkovani . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . 17

Seznam zkratek knih Stareho a Noveho zakona . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . 19

Cirkevni rok . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . 21

Křesťanske Velikonoce . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . 23

Vypočet Velikonoc . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . 27

Doba postni (aneb doba připravna, předvelikonočni

či velikonočni kajici doba) . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . 32

Beran viz Doba postni: Kočičky . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . 32

Biskup blaznů viz Symboly Velikonoc: Hry pašijove . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . 32

Černa neděle viz Doba postni: Postni neděle předvelikonočni,

Prvni neděle postni . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . 32

Černa středa . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . 32

Dar Noveho leta . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . 32

Dar Zeleneho čtvrtka . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . 32

Devitnik . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . 33

Doba postni . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . 33

Družebna neděle viz Doba postni: Postni neděle předvelikonočni,

Čtvrta neděle postni . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . 37

Honěni Jidaše . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . 37

Hosanna . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . 38

Hry pašijove viz Symboly Velikonoc: Hry pašijove . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . 39

Jidaše viz Symboly Velikonoc: Jidašky; Velikonočni stůl:

Postni jidelniček, Jidašky . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . 39

Kočičky . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . 39

Května neděle viz Doba postni: Postni neděle předvelikonočni,

Šesta neděle postni . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . 42

Lišči neděle viz Doba postni: Postni neděle předvelikonočni,

Prvni neděle postni . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . 42

Lito . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . 42

Mařena viz Doba postni: Postni neděle předvelikonočni,

Pata neděle postni . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . 42

Modre ponděli viz Doba postni: Všedni dny Pašijoveho tydne . . . . . . . . . . . . 42

Paleni Jidaše viz Doba postni: Honěni Jidaše . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . 43

Palmove větve viz Doba postni: Kočičky . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . 43

6 Palmovy osel viz Doba postni: Postni neděle předvelikonočni,

Šesta neděle postni . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . 43

Pašije . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . 43

Pašijovy tyden . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . 43

Pokrmy postni . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . 45

Postni neděle předvelikonočni . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . 49

Prvni neděle postni (Invocabit) . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . 50

Druha neděle postni (Reminiscere) . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . 51

Třeti neděle postni (Oculi) . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . 52

Čtvrta neděle postni (Laetare) . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . 53

Pata neděle postni (Judica) . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . 56

Šesta neděle postni (Palmarum) . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . 58

Popel . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . 61

Popelec . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . 62

Popelečni středa . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . 62

Pražma . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . 67

Průvod s ratolestmi . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . 67

Předhodi . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . 68

Předposti . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . 68

Pučalka . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . 69

Půst . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . 70

Quadragesima viz Doba postni: Půst . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . 71

Sazometna středa viz Doba postni: Všedni dny Pašijoveho tydne . . . . . . . . . 71

Sedmica strastnaja . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . 71

Smrtholka . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . 71

Smrtelna neděle viz Doba postni: Postni neděle předvelikonočni,

Pata neděle postni . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . 72

Svatky předvelikonočniho postniho času . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . 72

Svatek svateho Řehoře (dřive 12. března, nyni 3. zaři) . . . . . . . . . . . . . . . . 73

Svatek svateho Patrika (17. březen) . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . 75

Slavnost svateho Josefa, snoubence Panny Marie (19. březen) . . . . . . . . . . 77

Slavnost Zvěstovani Panně Marii (25. březen) . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . 79

Slavnost Zvěstovani Paně (25. březen) viz Doba postni:

Svatky předvelikonočniho postniho času,

Slavnost Zvěstovani Panně Marii . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . 81

Svěceni světla viz Doba velikonočni: Svěceni ohně;

Symboly Velikonoc: Paškal . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . 81

Svěceni olejů . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . 82

Svěceni ratolesti viz Doba postni: Kočičky – Postni neděle

předvelikonočni, Šesta neděle postni . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . 83

Šedive utery viz Doba postni: Všedni dny Pašijoveho tydne . . . . . . . . . . . . . . 83 7

Škareda středa viz Doba postni: Všedni dny Pašijoveho tydne . . . . . . . . . . . . 83

Tichy patek viz Doba velikonočni: Triduum velikonočni a slavnost

Zmrtvychvstani Paně, Velky patek . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . 83

Velikonočni kajici doba viz Doba postni: Doba postni . . . . . . . . . . . . . . . . . . . 83

Velikonočni třideni viz Doba velikonočni: Triduum velikonočni

a slavnost Zmrtvychvstani Paně . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . 83

Velikonočni tyden viz Doba postni: Pašijovy tyden –

Všedni dny Pašijoveho tydne . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . 83

Veraikon viz Symboly Velikonoc: Veraikon . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . 83

Vjezd do Jeruzalema viz Doba postni: Postni neděle předvelikonočni,

Šesta neděle postni; Postavy a udalosti velikonočniho přiběhu:

Vjezd do Jeruzalema . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . 83

Všedni dny Pašijoveho tydne . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . 83

Vynašeni Smrti viz Doba postni: Smrtholka . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . 84

Zahalovani křiže viz Doba postni: Postni neděle předvelikonočni,

Pata neděle postni . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . 84

Zvony viz Symboly Velikonoc: Zvony . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . 84

Žehnani ohně viz Doba velikonočni: Svěceni ohně . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . 84

Doba velikonočni (aneb Velikonoce) . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . 85

Beranek viz Symboly Velikonoc: Beranek . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . 85

Bile svatky . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . 85

Bily tyden viz Doba velikonočni: Padesatideni velikonočni,

Tyden bilych rouch . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . 85

Boži hod svatodušni viz Doba velikonočni: Padesatideni velikonočni,

Svatodušni svatky, Slavnost Seslani Ducha svateho . . . . . . . . . . . . . . . . . . . 85

Boži hod velikonočni viz Doba velikonočni: Triduum velikonočni

a slavnost Zmrtvychvstani Paně, Slavnost Zmrtvychvstani Paně . . . . . . . 85

Boži hrob viz Symboly Velikonoc: Boži hrob . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . 85

Dny křižove . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . 85

Exsultet . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . 86

Jidašovy křižky . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . 88

Kvatembr svatodušni . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . 88

Letnice viz Doba velikonočni: Padesatideni velikonočni,

Svatodušni svatky . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . 89

Mazanec viz Symboly Velikonoc: Mazanec; Velikonočni stůl:

Velikonočni (hodovy) jidelniček, Mazanec . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . 89

Padesatideni velikonočni . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . 89

Boži hod velikonočni viz Doba velikonočni: Triduum velikonočni

a slavnost Zmrtvychvstani Paně, Slavnost Zmrtvychvstani Paně . . . . 92

8 Ponděli velikonočni . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . 92

Tyden bilych rouch . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . 94

Bila neděle . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . 95

Provodni neděle viz Doba velikonočni: Padesatideni velikonočni,

Bila neděle . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . 95

Slavnost Nanebevstoupeni Paně (40. den po slavnosti

Zmrtvychvstani Paně) . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . 95

Svatodušni svatky . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . 98

Slavnost Seslani Ducha svateho (Boži hod svatodušni)

(50. den po slavnosti Zmrtvychvstani Paně) . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . 100

Ponděli svatodušni . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . 103

Paškal viz Symboly Velikonoc: Paškal . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . 105

Pohodi . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . 105

Pokrmy svatodušni . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . 105

Pokrmy velikonočni . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . 106

Posledni večeře Paně viz Postavy a udalosti velikonočniho přiběhu:

Posledni večeře . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . 108

Rozalie viz Doba velikonočni: Padesatideni velikonočni,

Svatodušni svatky, Slavnost Seslani Ducha svateho . . . . . . . . . . . . . . . . . . 108

Spor o Velikonoce viz Vypočet Velikonoc . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . 108

Svatky velikonočniho času . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . 108

Svatek svateho Vojtěcha (23. duben) . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . 108

Svatek svateho Jiři (24. duben) . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . 112

Svatek svateho Marka (25. duben) . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . 117

Svatek svate Kateřiny Sienske (dřive 30. dubna, nyni 29. dubna)

viz Doba velikonočni: Svatky velikonočniho času,

Svatek svatych Filipa a Jakuba . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . 118

Svatek svatych Filipa a Jakuba (dřive 1. května, nyni 3. května) . . . . . . . 118

Svatek svate Valburgy, byvaly (1. květen) viz Doba velikonočni:

Svatky velikonočniho času, Svatek svatych Filipa a Jakuba . . . . . . . . 121

Svatek svateho Floriana, byvaly (4. květen) . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . 121

Svatky svateho Pankrace, svateho Servace, svateho Boniface

a svate Žofi e Řimske, byvale (12., 13., 14. a 15. květen) . . . . . . . . . . . . 122

Svatek svateho Medarda, byvaly (8. červen) . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . 124

Svěceni ohně . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . 125

Svěceni pokrmů . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . 127

Svěceni vody . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . 129

Triduum velikonočni a slavnost Zmrtvychvstani Paně . . . . . . . . . . . . . . . . . . 131

Zeleny čtvrtek (Pamatka Večeře Paně) . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . 132

Velky patek (Pamatka umučeni Paně) . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . 134

Bila sobota . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . 141 9

Velikonočni noc (Slavnost Velike noci) . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . 143

Slavnost Zmrtvychvstani Paně . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . 145

Trojkrutec velikonočni viz Symboly Velikonoc:

Trojkrutec velikonočni . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . 148

Umyvani nohou . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . 148

Velikonočni doba viz Doba velikonočni: Pohodi . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . 150

Velikonočni třideni viz Doba velikonočni: Triduum velikonočni

a slavnost Zmrtvychvstani Paně . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . 150

Velikonočni tyden viz Doba postni: Pašijovy tyden – Všedni dny

Pašijoveho tydne . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . 150

Velikonoce ve stare Praze . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . 151

Krvave Velikonoce . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . 160

Postavy a udalosti velikonočniho přiběhu . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . 162

Agonie v Getsemane viz Postavy a udalosti velikonočniho přiběhu:

Modlitba v Getsemane . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . 162

Annaš . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . 162

Ahasver . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . 162

Anděl . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . 164

Apoštol . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . 166

Filip . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . 168

Jakub (syn Alfeův) . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . 168

Jakub Větši . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . 168

Jan . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . 169

Jidaš Iškariotsky . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . 169

Juda (Tadeaš) . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . 170

Matěj . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . 171

Matouš . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . 171

Natanael (Bartoloměj) . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . 172

Ondřej . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . 172

Petr (Šimon) . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . 172

Šimon Kananitsky . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . 174

Tomaš . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . 174

Barabaš . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . 175

Bičovani . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . 175

Cesta na Kalvarii . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . 176

Dismas . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . 178

Ecce Homo . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . 180

Gesmas viz Postavy a udalosti velikonočniho přiběhu: Dismas . . . . . . . . . . 180

Herodes . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . 180

10 Ježiš . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . 181

Josef viz Doba postni: Svatky předvelikonočniho postniho času,

Slavnost svateho Josefa, snoubence Panny Marie . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . 182

Josef z Arimatie . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . 183

Kaifaš . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . 183

Korunovani trnim . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . 183

Kristus . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . 185

Křižova cesta viz Postavy a udalosti velikonočniho přiběhu:

Cesta na Kalvarii . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . 186

Longin . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . 186

Marie . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . 187

Marie z Magdaly (Marie Magdalena) . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . 187

Modlitba v Getsemane . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . 188

Nanebevstoupeni Paně viz Doba velikonočni: Padesatideni velikonočni,

Slavnost Nanebevstoupeni Paně . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . 189

Nikodem . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . 189

Noli me tangere . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . 190

Olivetska hora viz Postavy a udalosti velikonočniho přiběhu:

Modlitba v Getsemane . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . 190

Pilat Pontsky . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . 190

Pohřeb Kristův . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . 191

Posledni večeře . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . 192

Posmivani se Kristu . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . 193

Seslani Ducha svateho viz Doba velikonočni: Padesatideni velikonočni,

Svatodušni svatky, Slavnost Seslani Ducha svateho . . . . . . . . . . . . . . . . . . 193

Sestoupeni do pekel . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . 194

Snimani z křiže viz Postavy a udalosti velikonočniho přiběhu:

Pohřeb Kristův . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . 195

Soudni řizeni s Ježišem . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . 195

Stefaton . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . 197

Svate ženy . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . 197

Šimon z Kyreny (Šimon Cyrenensky) . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . 197

Ukřižovani . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . 198

Umyvani nohou viz Postavy a udalosti velikonočniho přiběhu:

Posledni večeře; Doba velikonočni: Umyvani nohou . . . . . . . . . . . . . . . . 201

Veronika viz Symboly Velikonoc: Veraikon . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . 201

Vjezd do Jeruzalema . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . 201

Via dolorosa viz Postavy a udalosti velikonočniho přiběhu:

Cesta na Kalvarii . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . 202

Vzkřišeni . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . 202

Zapřeni Petrovo a jeho litost viz Postavy a udalosti 11

velikonočniho přiběhu: Zrada . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . 203

Zatčeni viz Postavy a udalosti velikonočniho přiběhu: Zrada . . . . . . . . . . . 203

Zjeveni se vzkřišeneho Krista viz Postavy a udalosti

velikonočniho přiběhu: Vzkřišeni . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . 203

Zmrtvychvstani viz Postavy a udalosti velikonočniho přiběhu:

Vzkřišeni . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . 204

Zrada . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . 204

Symboly Velikonoc . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . 205

Agnus Dei . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . 205

Agnusek . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . 205

Beranek . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . 205

Boži hrob . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . 208

Čislice čtyřicet . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . 210

Čislice osm . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . 211

Čislice padesat . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . 211

Dar Noveho leta viz Doba postni: Dar Noveho leta . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . 212

Hrkačka velikonočni . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . 212

Hry pašijove . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . 213

Hry pašijove v Čechach . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . 218

Pašijove hry v Hořicich . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . 223

Jesličky postni . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . 225

Jidašky . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . 226

Koleda velikonočni . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . 226

Kraslice . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . 230

Kral letnični . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . 235

Kralovničky . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . 235

Křiž . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . 236

Křižova cesta viz Postavy a udalosti velikonočniho přiběhu:

Cesta na Kalvarii . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . 240

Mazanec . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . 240

Oblevačka . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . 242

Paškal . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . 242

Pišťalka . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . 245

Pohlednice velikonočni . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . 246

Pomlazka . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . 248

Řehtačka velikonočni viz Symboly Velikonoc: Hrkačka velikonočni . . . . . . 252

Svice velikonočni viz Symboly Velikonoc: Paškal . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . 252

Trojkrutec velikonočni . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . 252

Vejce odpustkove . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . 253

12 Vejce velikonočni . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . 253

Veraikon . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . 258

Zajic velikonočni . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . 260

Zvony . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . 263

Předkřesťanske svatky jara (předkřesťanske jarni oslavy a svatky,

ktere ovlivnily křesťanske oslavy Velikonoc) . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . 267

Jarni oslavy starověkeho Řecka a Řima . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . 267

Ambarvalia . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . 267

Anna Perrena . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . 269

Cerialia . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . 269

Equirie . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . 270

Fordicidia . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . 270

Jarni slavnosti boha Marta . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . 270

Lemuria . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . 271

Liberalia . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . 272

Lupercalia . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . 272

Palillia . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . 273

Robigalia . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . 273

Terminalia . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . 273

Thesmoforia . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . 274

Jarni slavnosti Keltů . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . 274

Starozakonni svatky jara . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . 277

Macot . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . 277

Pesach . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . 277

Šavu’ot . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . 281

Po stopach velikonočniho beranka (aneb Jak se slavi Velikonoce) . . . . . . 282

Australie . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . 282

Bulharsko . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . 283

Etiopie . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . 284

Filipiny . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . 286

Finsko . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . 288

Francie . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . 289

Korsika . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . 291

Guatemala . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . 292

Chorvatsko . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . 293

Italie . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . 294

Jeruzalem . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . 297

Jugoslavie viz Po stopach velikonočniho beranka: Chorvatsko,

resp. Srbsko . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . 302

Mexiko . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . 302

Německo . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . 303

Polsko . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . 306 13

Portugalsko . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . 309

Rakousko . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . 311

Rusko . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . 313

Řecko . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . 319

Řim . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . 320

Slovensko . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . 323

Slovinsko . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . 325

Srbsko . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . 326

Španělsko . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . 327

Švedsko . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . 330

Švycarsko . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . 333

USA . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . 334

Velka Britanie . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . 336

Velikonočni stůl . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . 339

Kristův velikonočni jidelniček . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . 339

Charoset (Harosset) . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . 339

Chleb nekvašeny (maces) . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . 340

Jehněči pečeně . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . 340

Salat z hořkych bylin . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . 341

Vino . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . 342

Postni jidelniček . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . 342

Chmeliček . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . 343

Jidašky . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . 343

Polevka jahlova postni . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . 344

Polevka zelna postni . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . 344

Precliky . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . 345

Ptačky . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . 345

Pučalka . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . 345

Velikonočni (hodovy) jidelniček . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . 346

Beranek velikonočni . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . 347

Kaše krupicova . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . 347

Hlavička . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . 348

Mazanec . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . 349

Pečene velikonočni jehně . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . 349

Škvarenica . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . 350

Věnec velikonočni . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . 350

Zelena polevka z jarnich bylinek . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . 351

Slovniček . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . 353

Seznam literatury . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . 373

SLOVO ÚVODEM

Knížka, kterou právě držíte v ruce, přímo navazuje na populární Malou encyklopedii Vánoc téže autorky. I tentokrát text usiluje o to, aby si čtenář utvořil ucelený pohled na nejdůležitější slavnosti křesťanského roku. Kniha mapuje období od postní doby předvelikonoční až po Letnice. Podrobně se pak věnuje oslavám Velikonoc – a to i v jejich předkřesťanské podobě – v celé jejich různorodosti a bohatství. Zachycuje barvitě proměnlivou  atmosféru svátků spadajících do tohoto období, různé zvyky a pokrmy, a to především v podobě, která se už ztrácí či úplně zmizela, nebo je více či méně odlišná od té, kterou známe z vlastní zkušenosti. Podobně jako zmíněná knížka o Vánocích je i Malá encyklopedie Velikonoc trochu netradiční svým uspořádáním. Pro větší přehlednost byla klasická encyklopedická forma abecedně řazených hesel nahrazena jejich rozdělením do několika tematických oddílů. Díky tomu nedochází k vytrhávání pojmů ze souvislostí, ať už časových, nebo věcných. V rámci těchto oddílů jsou pak už hesla řazena abecedně. To umožňuje rychlé vyhledání požadované informace a obsah knížky přitom zároveň plní funkci rejstříku. Na konci knížky najde zájemce výkladový slovníček pojmů, z nichž mnohé patřily k obecné slovní zásobě (kolekta, nešpory apod.), ale jež především totalitní režim snaživě vymazal z kulturního povědomí většiny národa. Jste-li zvědaví, jak se vlastně slaví Velikonoce jinde – třeba v Jižní Americe nebo v Austrálii, pak je tu pro vás kapitola Po stopách velikonočního beránka. A pokud rádi mlsáte, jistě vás potěší oddíl Velikonoční stůl. Uspořádání dovoluje knížku číst, odkud se Vám zlíbí, třeba od prostředku. Nakonec, a o tom jsme přesvědčeni, ji stejně přečtete celou. Přejeme Vám u ní nejen mnoho hezkých chvil, ale i inspiraci například na malování vajíček, přípravě velikonoční škvarenice či k obnovení některých tradičních zvyků, které Vám a Vašim blízkým zpříjemní velikonoční čas.

Za nakladatelství LIBRI František Honzák, šéfredaktor

PODĚKOVÁNÍ

Tato kniha by nikdy nevznikla bez Malé encyklopedie Vánoc. Práce na publikaci o jednom z nejlidštějších svátků mě nenápadně vedla k mnohem starším křesťanským oslavám. Svátky jara, oslavující probouzející se přírodu, provázely lidstvo ve všech kulturách a náboženstvích. V křesťanském světě se Velikonoce staly skutečnou oslavou očišťující životodárné síly promítající se do dobrovolného sebeobětovaní. Oběť, ač přinášená s plným vědomím, je vždy bolestná. Proto snad velikonoční svátky nedosáhly v moderním světě nikdy takové míry oblíbenosti jako Vánoce. Přesto každý z nás tyto svátky, velebící lidskost v jejím nejvyšším možném vyjádření, potřebuje. Připomínají nám nutnost zachovat morální hodnoty, bez nichž rovnováha světa není udržitelná. Velikonoce nejsou pouze o sebeobětování a odříkání. Jsou o vůli přijmout nabízený dar. Proto velikonoční svátky opět rok co rok ožívají ať již v podobě božíhodových církevních slavností, nebo malovaných vajíček a stužkami ozdobených pomlázek. Nejsou to Velikonoce našich pradědečků a prababiček, ale svůj duchovní obsah neztratily.

V Malé encyklopedii Velikonoc jsem se pokusila zpřehlednit základní aspekty velikonočních oslav, jejich kořeny, vývoj a projevy, jak se postupně měnily od dob svého vzniku po současnost, a poskytnout tak odpovědi na nejčastěji kladené otázky vztahující se k historii velikonočních svátků.

Stejně jako Malá encyklopedie Vánoc ani tato kniha by nemohla vzniknout bez pomoci mnoha a mnoha lidí. Obzvláště bych chtěla poděkovat pracovníkům Národní knihovny České republiky, Ústřední Městské knihovny v Praze, Centrální katolické knihovny a knihoven Ústavu dějin umění a Historického ústavu AV ČR. Po dlouhou dobu mi trpělivě a nezištně vycházeli vstříc při získávání potřebných písemných materiálů, pomáhali mi ze všech sil a mnohdy nad rámec svých povinností a v mnohém mě inspirovali. Důležité a různorodé poznatky o velikonočních oslavách a zvycích v jednotlivých zemích jsem získala díky vstřícnosti pracovníků řady zastupitelských úřadů. Můj velký dík patří též pracovníkům tiskového střediska České biskupské konference, kteří přispěli aktuálními informacemi. Pan Dr. Jaroslav Someš laskavě přečetl rukopis knihy, opravil chyby a poskytl cenné připomínky k práci nad textem, za což jsem mu vděčná. Dík

PODĚKOVÁNÍ

18 patří i Čeňku Pavlíkovi, který laskavě souhlasil s použitím svých kreseb pro záhlaví kapitol, a prof. Marii Bláhové za konzultaci ke kapitolám o chronologii Velikonoc. Děkuji paní doc. PhDr. Daně Pickové, CSc. za trpělivost a shovívavost, protože jsem řadu povinností vůči ní kvůli Malé encyklopedii Velikonoc zanedbala. A v neposlední řadě bych chtěla poděkovat své rodině, přátelům a blízkým za jejich podporu, důvěru a pochopení, které mi nezištně a s láskou poskytli. Všem patří můj srdečný dík.

Mgr. Valburga Vavřinová

Seznam zkratek knih

Starého a Nového zákona

(podle ekumenického překladu)

2K           Druhý list Korintským

1Kr         První Královská

2Kr         Druhá Královská

Lv           Leviticus (3. Mojžíšova)

L              Lukáš (Evangelium podle

Lukáše)

1Mak  První Makabejská

2Mak  Druhá Makabejská

Mal         Malachiáš

Mk         Marek (Evangelium podle Marka)

Mt          Matouš (Evangelium podle Matouše)

Mi           Micheáš

Mdr        Kniha moudrosti

Na           Nahum

Neh         Nehemjáš

Nu           Numeri (4. Mojžíšova)

Abk

Abakuk

Abd

Abdijáš

Ag

Ageus

Am

Ámos

Bar

Báruk

Da

Daniel

Dt

Deuteronomium

(5. Mojžíšova)

Ef

Efezským

Est

Ester

Ex

Exodus (2. Mojžíšova)

Ezd

Ezdráš

Ez

Ezechiel

Fm

Filemonovi

F(p)

Filipským

Ga

Galatským

Gn

Genesis (1. Mojžíšova)

Iz

Izajáš

Jk

List Jakubův

J

Jan (Evangelium podle

Jana)

1J

První list Janův

2J

Druhý list Janův

3J

Třetí list Janův

Jr

Jeremjáš

Jon

Jonáš

Joz

Jozue

Jb

Jób

Jl

Jóel

Ju

List Judův

Jud

Júdit

Kaz

Kazatel

Ko

Koloským

1K

První list Korintským

Oz           Ozeáš

1Pa          První Paralipomenon (1. Letopisů)

2Pa          Druhá Paralipomenon

(2. Letopisů)

1P(t)       První list Petrův

2P(t)       Druhý list Petrův

Pís           Píseň písní

Pl             Pláč

Př            Přísloví

Rt            Rút

Ř             Římanům

1S           První Samuelova

2S  Druhá Samuelova Sír  Sírachovec

Sk           Skutky apoštolské

SEZNAM ZKRATEK KNIH STARÉHO A NOVÉHO ZÁKONA

Sf

Sd

1Te

2Te

1Tm

2Tm

Tt

Sofonjáš

Soudců

První list Tesalonickým

Druhý list Tesalonickým

První list Timoteovi

Druhý list Timoteovi

Titovi

Tób

Za  Zj

Ž

Žd

Tóbit – Tóbijáš

Zacharjáš

Zjevení Janovo

(Apokalypsa)

Žalmy

Židům

Jak číst odkazy na biblický text (příklady):

(Zj) – odkazuje na Zjevení Janovo (Apokalypsa)

(Gn 3, 1) – odkazuje na knihu Genesis (1. Mojžíšova), kapitolu 3, verset 1

(Iz 7, 4–8) – odkazuje na Izajáše, kapitolu 7, verset 4 až 8

(Mt 1, 18–21; 2, 7nn) – odkazuje na Matouše (Evangelium podle Matouše), kapitolu 1, verset 18 až 21, a dále na kapitolu 2 téhož evangelia, verset 7 a následující versety

CÍRKEVNÍ ROK

V 1. polovině 6. století vypracoval Dionysius Exiguus (před 500–556/560), skytský mnich, učenec, kanonista a komputista, nový letopočet, na jehož začátku stojí narození Ježíše Krista. Dal tak základ dodnes používanému způsobu určování času. Ačkoli Exiguova novinka zezačátku neopustila úzký okruh vzdělanců a určování letopočtu se ještě dlouhou dobu různilo podle tradic místních a písařských, docházelo v průběhu staletí k jejímu prosazování. Počítání času od Kristova narození se ojediněle objevuje v 7. století, ve větší míře ve století  9. Papežská kancelář jej začala pravidelně používat až v 15. století. Tzv. retrospektivní křesťanská éra, tedy sestupné počítání „před Kristem“, přichází až s koncem 18. století.

Náplň církevního (liturgického) roku se formovala v křesťanské církvi v průběhu několika staletí. Liturgický, církevní rok je souhrn svátků, které se opakují v nepřetržitém ročním cyklu. V průběhu roku slaví křesťané svátky Ježíše Krista a svatých. Liturgický rok je tak jakoby rozdělen do dvou bloků, které se rozlišují jako temporál a sanktorál. Temporál zahrnuje doby a svátky, ve kterých se slaví události Kristova života, tj. velikonoční a vánoční okruh s jejich přípravnými obdobími. Sanktorál tvoří svátky svatých, vázané na pevné datum.

Ještě než se vytvořily jednotlivé okruhy církevního roku, slavili křesťané jako sváteční den a první den v týdnu neděli, lat. primordialis dies festus, která je stále základní jednotkou liturgického roku. Prvním údobím v církevním roce jsou od 2. století Velikonoce. Ve 4. století je doplnila oslava Kristova narození. Na Východě se zformovala jako epifanie, svátek Zjevení Páně (Tři Králové, 6. 1.). Západní křesťané slaví Vánoce přímo v den jeho narození jako svátek Narození Páně (24. 12.) a Tři Krále slaví samostatně jako jeden ze svátků vánoční doby. Velikonoční a vánoční okruhy se časem rozšířily o období přípravy: dobu postní, zaměřenou k Velikonocům, a dobu adventní, předcházející Vánocům. Dobu mezi Velikonocemi a Vánocemi vyplnil třetí okruh liturgického roku, tzv. liturgické mezidobí.

Církví jsou liturgická údobí uváděna ne v chronologickém pořadí, ale podle jejich významu:

Období velikonočního třídení

Doba velikonoční

CÍRKEVNÍ ROK

Doba postní

Doba vánoční

Doba adventní

Liturgické mezidobí

Popis temporálu liturgického roku v chronologickém pořadí by vypadal takto:

1)   Doba adventní – trvá od prvních nešpor neděle, která připadne na období 27. listopadu až 3. prosince, do odpoledne 24. prosince a obsahuje vždy čtyři adventní neděle, tedy čtyři neděle předcházející vánočním svátkům

2)   Doba vánoční – trvá od prvních nešpor svátku Narození Páně do svátku Křtu Páně (neděle po 6. 1.) včetně

3)   Liturgické mezidobí I. – trvá od pondělí po svátku Křtu Páně do úterý před Popeleční středou

4)   Doba postní – trvá od Popeleční středy do odpoledne Zeleného čtvrtka

5)   V elikonoční třídení – trvá od večerní mše na památku Večeře Páně, konané o Zeleném čtvrtku, do nešpor neděle Zmrtvýchvstání Páně

6)   Doba velikonoční – trvá od slavnosti Veliké noci do nešpor neděle Seslání Ducha svatého, tzv. Svatodušní neděle

7)   Liturgické mezidobí II. – trvá od pondělí po slavnosti Seslání Ducha svatého do soboty před první nedělí adventní

V průběhu liturgického roku církev neslaví pouze celé Kristovo tajemství, ale připomíná si i výroční dny svatých, tzv. sanktorál. Neděle a liturgické doby ale mají ve slavnostech liturgického roku přednostní postavení. Svatí jsou uctíváni především tam, kde žili nebo zemřeli. Pouze zvlášť významní světci požívají celocírkevní úcty. Církevní rok, řídící se novozákonním příběhem o Ježíši Kristu, se tak ve svém pojetí zásadně odlišuje od roku občanského. Počátek církevního (liturgického) roku nepřipadá na 1. ledna, ale na první neděli adventní, a jeho středem jsou Velikonoce.

KŘESŤANSKÉ VELIKONOCE

Základem křesťanské víry je velikonoční tajemství Kristova spásného činu. Z připomínky Kristovy velikonoční oběti teologicky a historicky vyrostla struktura křesťanského liturgického roku. Tajemství Kristovy smrti a zmrtvých vstání tvoří jádro všech liturgických svátků. V raně křesťanské církvi se nesvětil po první tři staletí žádný svátek kromě oslavy velikonočního tajemství, a to každou neděli. V křesťanských písemných pramenech jsou Velikonoce výslovně uváděny od 2. století, slavily se však již ve století prvním. Výroční oslava Velikonoc je jako svátek Pascha poprvé ofi ciálně zmiňována v zákoně vydaném římským císařem Valentinianem II. (371–92) dne 7. srpna roku 389. Statut uznávaných svátků získaly Velikonoce včleněním do seznamu římských svátečních dnů, o nichž se nesměly  konat soudy.

Podle svědectví evangelií byl Ježíš z Nazaretu ukřižován buď bezprostředně před, nebo přímo v den svátku Pesach, a to v pátek. Slavné Kristovo vzkříšení se odehrálo v noci na neděli. Kristus byl mučen a ukřižován v čase, kdy se v jeruzalémském chrámu v souladu s Mojžíšovými zákony přinášely velikonoční oběti. Zprvu se výroční památka Kristovy smrti a vzkříšení časově shodovala s oslavou hebrejského svátku Pesach. Křesťanské mystérium umučení a zmrtvýchvstání Ježíše jako Syna Božího a přislíbeného Mesiáše dalo v dobách prvotního křesťanství starozákonnímu svátku nový obsah: „Odstraňte starý kvas, abyste byli novým těstem, vždyť vám nastal čas nekvašených chlebů, neboť byl obětován náš velikonoční beránek, Kristus. Proto slavíme Velikonoce ne se starým kvasem, s kvasem zla a špatnosti, ale s nekvašeným chlebem upřímnosti a pravdy.“ (1K 5, 7–8) Stoupenci nového náboženství věřili, že všichni, „kdo s ním jsou spojeni (s Kristem), se zbaví starého kvasu a stanou se novým nekvašeným chlebem“. Kristus byl oslavován jako nový pesachový beránek. Podobně jako byli starozákonní Izraelité zachráněni z egyptského otroctví a přivedeni do země zaslíbené, tak „Ježíš uvedl projitím moře utrpení a smrti nový lid Boží do nového společenství s Bohem“.

Ve všech křesťanských obcích bylo velikonoční tajemství od nejstarších dob slaveno v komplexním smyslu jako „svátek radosti z vítězství života nad smrtí, oslava tajemství Krista, jeho smrti a slavného zmrtvýchvstání“. Křesťané Malé Asie a Sýrie kladli důraz na Ježíšovu vykupitelskou

KŘESŤANSKÉ VELIKONOCE

smrt. Řím a západoevropské obce zdůrazňovaly Kristovo zmrtvýchvstání a vyvýšení.

Ve 2. polovině 2. století došlo mezi východními a západními křesťanskými církvemi ke sporu o termín slavení Velikonoc. Východokřesťanské obce upřednostňovaly slavení Velikonoc ve stejnou dobu, jako byl slaven židovský svátek Pesach, zatímco Západní křesťané v čele s Římem slavili Velikonoce první neděli po prvním jarním úplňku. Vnitrocírkevní střetnutí, trvající bezmála 100 let, je označováno jako „spor o Velikonoce“. Rozepři popsal ve svých Církevních dějinách řecký teolog, spisovatel a historik biskup Eusebios Caesarejský (264–340). Spor rozhodnul první všeobecný koncil svolaný císařem Konstantinem I. Velikým (274–337) roku 325 do Niceje v Bythynii (řec. Nikaia, dnes Isnik v Turecku). Usnesl se, že „všichni křesťané budou nadále slavit Velikonoce týž den, podle přesnějšího výpočtu, bez návaznosti na židovské zvyky, a nikoliv, jak se někdy stávalo Židům slavícím Pesach, dvakrát v jednom roce“. Splnění tohoto požadavku významně podpořilo přijetí zásady slavit nejdůležitější křesťanský svátek po jarní rovnodennosti, tedy, podle římského způsobu, o první neděli po prvním jarním úplňku. Koncil provždy oddělil oslavy křesťanských Velikonoc od starozákonního svátku Pesach, „starou smlouvu uzavřenou Hospodinem s izraelským lidem od smlouvy nové, darované novému lidu“.

Původně se památka umučení a zmrtvýchvstání Krista slavila v rámci jediné slavnosti. Hlavní náplní byla společná eucharistická hostina. Od 4. století předchází velikonočním oslavám postní doba. Katechumeni se během ní připravovali k přijetí křtu, již pokřtění si ho připomínali a věnovali se pokání a vnitřnímu obrácení. Ve 4. stoletím se velikonoční slavnosti rozšířily o další dva dny – pátek, den Ježíšovy smrti, a sobotu, den jeho odpočinku v hrobě. Tyto dva dny spolu s nedělí tvořily tzv. velikonoční tří dení.

Jeho součástí jsou:

■  Večer Zeleného čtvrtka, kdy se slaví mše na památku Poslední večeře Páně, čtou se texty o večeři před odchodem izraelského lidu z Egypta (tzv. Exodus) a o ustanovení eucharistie. Součástí obřadů je umývání nohou, po mši přenesení eucharistie do boční kaple a odstrojení oltářů;

■ V elký pátek, slavený jako připomínka vítězného utrpení Kristova a jeho oběti pro spásu lidstva. Součástí obřadů je bohoslužba slova a uctívání kříže;

■  Bílá sobota, den bdění u Kristova hrobu. Je to den, kdy se kromě modlitby církve nekonají žádné obřady a vše je zaměřeno na přípravy k Velikonoční noci;

■ N eděle Zmrtvýchvstání (Boží hod velikonoční) začíná podle liturgického počítání v sobotu západem slunce. Slaví se bohoslužba velikonoční

KŘESŤANSKÉ VELIKONOCE

vigilie (bdění). Je to jeden z nejstarších obřadů církve. Slavnost zahrnuje žehnání ohně, zapálení velikonoční svíce, její slavnostní vnesení v průvodu do chrámu a starobylý chvalozpěv Exsultet, pocházející ze 4. století. Bohoslužba slova obsahuje biblické texty vyprávějící dějiny spásy od stvoření po Kristovo vzkříšení. Při chvalozpěvu Gloria se rozezní chrámové zvony. Velikonoční vigilie je stejně jako v dobách prvotní církve vhodnou dobou křtu. Pokud se svátost křtu neudílí, pouze se žehná voda a věřící obnovují křestní sliby. Slavnost vrcholí eucharistickou bohoslužbou, při níž shromáždění zpívají: „Tvou smrt zvěstujeme, tvé vzkříšení vyznáváme!“

Velikonoční doba, jejíž součástí je neděle Zmrtvýchvstání, se uzavírá slavností Seslání Ducha svatého. Obsahuje 50 dní a je „údobím veliké radosti (lat. laetissimum spatium), jásavou slavností (lat. exsultations sollemnitas), slavenou s radostným jásotem jako jeden sváteční den, jako Velká neděle (lat. magna dominica)“. Osm velikonočních nedělí se počítá od neděle Zmrtvýchvstání. Jejich charakter určují evangelijní texty. Počínaje 4. stoletím se v době velikonoční vydělil velikonoční oktáv (prvních osm dní), slavnost Nanebevstoupení Páně (40. den) a slavnost Seslání Ducha svatého (50. den), v pořadí osmá, poslední velikonoční neděle.

Jedním z nejstarších názvů výroční památky Kristova velikonočního tajemství je latinské slovo pascha. Pochází z aramejského a řeckého označení velikonočních svátků, odvozených z hebrejského pesach (hebr. minutí). Označení Velikonoc jako svátku Pascha se dodnes používá v románských jazycích (např. franc. Pâques, it. Pasqua, rum. Pasti, šp. Pascua de Resurrección) či ve východokřesťanských církvích (např. rus. Pascha). Složitější výklad se pojí s pojmenováním Velikonoc v anglosaském a germánském světě (angl. Eastern, něm. Ostern). Původ slova Eastern/Ostern zůstává doposud nejasný a váže se k němu řada výkladů. Podle anglosaského teologa a historika mnicha Bedy Ctihodného (672/673–735) snad byl název odvozen ze jména anglické bohyně jara Ostary (Eostre). Do německých oblastí mohlo slovo Eastern, označující Velikonoce, proniknout v dobách christianizace tohoto území anglosaskými mnichy a být domorodým obyvatelstvem později zkomoleno na Ostern. Někdy bývá výraz  Ostern odvozován též ze středohornoněmeckého Urständ, zmrtvýchvstání, či od Osten, východ. Spojitost německého Ostern se symbolikou východu jako světové strany, kde vychází slunce, zdůraznil na počátku 12. století ve svém díle Elucidarium, jednom z nejpopulárnějších středověkých katechismů, Honorius z Autunu: „Jako slunce po svém sestoupení na západě opět vstává na východě, tak i Kristus, Slunce spravedlnosti, po svém sestoupení

KŘESŤANSKÉ VELIKONOCE

26do smrti opět vstává.“ Název Ostern bývá odvozován rovněž z latinského označení velikonočního oktávu jako hebdomana in albis, týden v bílých šatech. Výraz in albis, nedopatřením přeložený jako množné číslo od latinského alba, ranní červánky, by v hornoněmčině zněl jako Eosterum. Takto vzniklé slovo by podpořilo výklad symboliky Krista jako slunce vycházejícího na východě. Ve slovanských zemích používaný výraz Velikonoce (např. pol. Wielkanoc, sloven. Veľká noc) jednoznačně odkazuje na Velkou noc, slavnost Kristova zázračného zmrtvýchvstání.

VÝPOČET VELIKONOC

Podle apokryfů byl Kristus umučen a ukřižován ve stejný den, kdy byl počat, tedy 25. března. Pokud by tomu tak skutečně bylo, vstal by Kristus z mrtvých v neděli 27. března. Evangelia jsou ve věci Ježíšova ukřižování a vzkříšení mnohem méně konkrétní než apokryfy. Podle evangelijních textů zemřel Kristus na kříži v pátek a byl vzkříšen v neděli. K těmto událostem v Jeruzalémě došlo buď ve dnech bezprostředně předcházejících svátku Pesach, nebo přímo v den, kdy byl tento svátek slaven. V apoštolských dobách slavili křesťané Velikonoce v den, na který připadal svátek Pesach, tedy o 14. nisanu (nisan byl první den židovského kalendáře a připadal na přelom března a dubna). Ve 2. století některé křesťanské obce začaly slavit Velikonoce v neděli následující po 14. nisanu. Vedlo je k tomu přesvědčení, že půst, předcházející vzpomínce na Kristovo utrpení, musí skončit spolu s „týdnem Ježíšova utrpení, neboť dnem Vzkříšení se otevírá velikonoční doba naplněná radostí a jásotem z jeho návratu“. Kajícný půst končil v předvečer neděle (nový církevní den začínal podle starozákonního obyčeje východem první večerní hvězdy) a v neděli ráno se konala mše ke Vzkříšení Páně. Pokud úplněk připadl na 14. nisan, posunuly se křesťanské Velikonoce o týden. Jako první začali takto Velikonoce slavit snad křesťané v Jeruzalémě a Alexandrii, o něco později v Římě.

V Alexandrii se pod vlivem patriarchy Dionysia († 264) stalo zvykem vázat Velikonoce na dobu po jarní rovnodennosti, o níž měl být Kristus počat. Starý způsob slavení Velikonoc společně s židovským svátkem Pesach o 14. nisanu se nadále používal v Malé Asii a Sýrii. S tímto termínem velikonočních oslav bylo spojeno nebezpečí, že oslavy připadnou na dobu před jarní rovnodenností (u svátku Pesach, řídícího se lunisolárním kalendářem, k tomu někdy docházelo). Tím by byly Velikonoce postaveny „před začátek jara“ a jejich oslavy by probíhaly před „vítězstvím světla nad tmou“ (Krista v křesťanské ikonografi i symbolizovalo vítězné „světlo“ či „Slunce“) a v křesťanském liturgickém roce by v rámci jednoho astronomického roku došlo ke zdvojení velikonočních svátků. Přesunutí Velikonoc na dobu po jarní rovnodennosti ale na druhou stranu vedlo k tomu, že na rozdíl od Pesachu, který byl pevným svátkem, se nejdůležitější křesťanský svátek stal pohyblivým a stoupenci „alexandrijského výpočtu“ velikonočních svátků byli nuceni najít způsob, jak vypočítat datum Velikonoc nezávisle na židov-

VÝPOČET VELIKONOC

ském kalendáři. Prvním krokem byla defi nice jarního úplňku jako úplňku po jarní rovnodennosti, zformulovaná v 70. letech 3. století alexandrijským matematikem, fi lozofem a teologem Anatoliosem († po 282). V průběhu 3. století křesťanští učenci v Římě a v Alexandrii sestavili první pomůcky umožňující vypočítat přesné datum jarního úplňku a stanovit datum Velikonoc nezávisle na znalostech jinověrců. Od 3. století alexandrijští patriarchové oznamovali ostatním křesťanským obcím začátek předvelikonočního půstu i datum Velikonoc „podle alexandrijského způsobu“. Střet mezi stoupenci dvojího způsobu stanovení data Velikonoc, který otevřeně vypukl ve 2. polovině 2. století, trval téměř 100 let. Na rozdíl od římské a alexandrijské církve slavili nadále tzv. kvartodecimáni (čtrnáctníci), křesťané žijící v Malé Asii a Sýrii, Velikonoce o židovském Pesachu. V antiošském patriarchátu se Velikonoce sice počínaje 3. stoletím slavily v neděli po 14. nisanu, ovšem bez zřetele na rovnodennost. Velikonoční oslavy se tu tak oproti ostatním křesťanským obcím mohly posunout dopředu někdy i o celý měsíc a protopaschatisté (předvelikonočníci) v důsledku posunutých svátků končili půst dříve než ostatní, což samozřejmě budilo nevoli v ostatních křesťanských obcích. Rozkolísanost ve stanovení data nejdůležitějšího z křesťanských svátků vedla k vážným obavám o zachování jednoty církve. Koncil svolaný ve francouzském Arles v roce 314 z tohoto důvodu „důrazně žádal, aby byly Velikonoce slaveny všude ve stejný den“ (lat. uno die et uno tempore per omnem orbem) a jejich datum měl „římský biskup svými listy oznamovat ostatním biskupům“. Spor o datum velikonočních svátků, jehož hlavními aktéry byli maloasijští biskupové Polykarp ze Smyrny († 155/168) a Polykarp z Efezu († kolem 200) a římští papežové Anicet (157–66/68) a Viktor I. (190–kolem 200), se pokusil ukončil první ekumenický (všeobecný) koncil svolaný v roce 325 císařem Konstantinem I. Velikým (274–337) do Niceje. Otcové koncilu pověřili výpočtem data Velikonoc alexandrijského patriarchu, ale ani tak nedošlo k jednotě.

Alexandrijský výpočet Velikonoc stanovil jarní rovnodennost na 21. březen. Podle astronomického kalendáře však již v roce 325 jarní rovnodennost připadala na 20. březen (nastala o 13 hodině 53 minutě místního nicejského času). Datum 21. března však více vyhovovalo křesťanským učencům díky astronomicko-astrologické symbolice vstupu Slunce v den jarní rovnodennosti do znamení Ryb (viz Malá encyklopedie Vánoc). Systém oznamování termínu Velikonoc alexandrijským patriarchou se uplatňoval v křesťanském světě přibližně do konce 5. století, kdy došlo k rozšíření velikonočních tabulek a celý složitě fungující systém se stal zbytečným. Některé východní křesťanské obce i po koncilu v Niceji zachovávaly „staré způsoby“ a Velikonoce slavily podle vlastních výpočtů, ačkoli tím riskovaly

VÝPOČET VELIKONOC

vyloučení z církve. Ani papežové „alexandrijské Velikonoce“ nepovažovali vždy za závazný termín a občas postupovali s přihlédnutím k místním tradicím – v Římě byl za první jarní den považován 25. březen a Velikonoční neděle mohla připadnout podle „římského počtu“ na dny od 22. března do 21. dubna včetně, zatímco podle „alexandrijského počtu“ na období mezi 22. březnem a 25. dubnem. Podle Říma se řídily i další západokřesťanské obce. Alexandrijský způsob výpočtu velikonočních svátků se v západokřesťanském světě začal prosazovat až od 6. století. Od té doby mohou Velikonoce, jejichž lhůta kolísá v rozsahu pěti týdnů, připadnout na kteroukoliv neděli mezi 22. březnem a 25. dubnem.

To není ještě zdaleka vše. Křesťanské Velikonoce jako svátek vycházející historicky z tradice židovského svátku Pesach byly svátkem lunárním (řídily se prvním jarním úplňkem). Protože byly zároveň vázány na jarní rovnodennost, tedy na sluneční rok, musely se při výpočtu brát v potaz jak lunární, tak solární kalendáře. Aby byl složitý výpočet srozumitelný nejen astronomům, ale i laikům, určovalo se datum Velikonoc cyklicky na základě řady let, v níž se délka určitého počtu slunečních let vyrovnávala s délkou jistého počtu lunárních měsíců. Pro potřeby církevních obcí byly sestavovány tzv. velikonoční tabulky obsahující na několik let dopředu data jarních úplňků a Velikonočních nedělí a údaje, jichž bylo k výpočtu v jednotlivých letech použito. Jelikož pro výpočet jarního úplňku byl používán devatenáctiletý cyklus sestavený řeckým astronomem Metónem v roce 432 před n. l., nebylo možné při nepravidelnosti pohybu Měsíce dosáhnout souladu mezi cyklicky stanovenými daty úplňků a dny, na něž připadají skutečné astronomické úplňky.

Kolísavost velikonočních svátků a složitost výpočtu přinášela do všedního života křesťanů řadu komplikací. Čas od času se znovu objevovaly pokusy přesunout Velikonoce na pevné datum. Montanisté např. určovali Velikonoce podle solárního roku a slavili je 6. dubna nebo v neděli následující po tomto dni. Jako pevný svátek se Velikonoce bez ohledu na ustanovení Nicejského koncilu slavily v křesťanských komunitách v Kappadokii a v Malé Asii – 25. března bylo připomínáno umučení Krista, 27. března jeho vzkříšení. Ve stejné dny slavili Velikonoce až do roku 570 někteří galští biskupové. V 6. a 7. století se v Irsku a v Anglii slavil 25. březen jako den stvoření světa a vykoupení. Tento den byl uváděn i v pozdějších středověkých kalendáriích. V některých středověkých kalendářích je jako pevný svátek slavený o 5. květnu zaznamenáno Nanebevstoupení Páně. Přestože se díky rozšíření velikonočních tabulek a osvětové činnosti Bedy Ctihodného (672/673–735) prosadil v celém křesťanském světě Nicejským koncilem schválený způsob výpočtu „kolísavých“ velikonočních svátků, myšlen-

VÝPOČET VELIKONOC

ka Velikonoc jako pevného svátku nikdy úplně nevymizela. Proti kolísání lhůty nejvýznamnějšího křesťanského svátku se například v 1. polovině 16. století postavil německý církevní reformátor a kazatel Martin Luther (1483–1546):

Oč lepší by bylo, kdyby Mojžíšův zákon o slavení Velikonoc nechali se vším všudy padnout a nic z těch starých šatů neuchovávali. Místo toho by měli podle běhu slunce vypočítat den umučení, hrobu a zmrtvýchvstání a zaznamenat a zařadit jej do kalendáře na stálé dny, jak to učinili s Vánocemi, Novým rokem, svátkem Tří Králů, Hromnicemi a Zvěstováním Panny Marie, svatým Janem a dalšími svátky, jež nazývají nepohyblivými (jistými), a ne houpavými.

Zvláště po zavedení gregoriánské kalendářní reformy (1582) způsobily pohyblivé velikonoční svátky spoustu zmatků, když se k novému kalendáři nepřipojily všechny země současně. Z obavy, aby nebyla ohrožena jednota církve, ani tehdy přes sílící kritická vystoupení jednotlivců k zásadní nápravě nedošlo. Ve 20. století se pevným datem velikonočních svátků začala po 1. světové válce zabývat Mezinárodní astronomická unie a Výbor pro studium reformy kalendáře při Společnosti národů. V 2. polovině století jednal o výpočtu Velikonoc i II. vatikánský všeobecný koncil (1962–65). V dodatku Konstituce o liturgii se uvádí:

Posvátný Druhý vatikánský všeobecný koncil považuje za velmi významné přání mnohých, aby Velikonoce byly slaveny vždy v určitou neděli a aby byl ustálen kalendář. Koncil důkladně uvážil všechno, co by mohlo vyplynout ze zavedení nového kalendáře, a prohlašuje toto:

1.   Posvátný sněm se nestaví proti tomu, aby Velikonoce byly pevně stanoveny na určitou neděli v gregoriánském kalendáři, souhlasí-li s tím ti, kterých se to týká, zvláště bratři odloučení od společenství s Apoštolským stolcem.

2.   Právě tak prohlašuje posvátný sněm, že neodmítá pokusy zavést v občanské společnosti stálý kalendář.

Možnost stanovení pevného data Velikonoc zvažovala Ekumenická rada na pátém valném shromáždění církví konaném v roce 1975 v Nairobi. Za rozhodující pro přeměnu Velikonoc z pohyblivých v pevné svátky je považována možnost výpočtu přesného data Kristova zmrtvýchvstání. Jako den Kristova ukřižování bývají nejčastěji uváděny pátek 7. dubna roku 30, 3. dubna roku 33 a 23. dubna roku 34. Zázračné zmrtvýchvstání Krista by se pak uskutečnilo v neděli 9. dubna, 5. dubna nebo 25. dubna příslušného roku. Protože den 9. dubna se nachází téměř uprostřed dosud používaného

VÝPOČET VELIKONOC

období, o němž může nastat Velikonoční neděle, bylo toto datum uvedeno jako jeden z možných termínů, na nějž by mohly být stanoveny pevné velikonoční svátky. Jako další byly zvažovány neděle po druhé sobotě v měsíci dubnu (9.–15. duben) a druhá neděle v dubnu (8.–14. duben). K tomu, aby byly Velikonoce ustanoveny na pevné datum, je však zapotřebí souhlasu všech křesťanských církví. Ortodoxní církve se ale nadále cítí vázány svým dosavadním způsobem výpočtu velikonočního data.

Velikonoce tak zůstávají svátky pohyblivými a při jejich výpočtu stále platí těchto několik základních pravidel:

■  Pokud astronomická jarní rovnodennost připadne na 20. březen a současně na týž den připadne první jarní úplněk, není podle církevního způsobu určení tento úplněk považován za jarní, neboť ten je vázán ke dni 21. března, a Velikonoce se slaví až o neděli následující po úplňku, jež nastane po 21. březnu;

■ P řipadne-li úplněk na 21. březen a tímto dnem je sobota, je neděle 22. března nedělí Velikonoční. Je to nejranější datum, na které může Velikonoční neděle připadnout;

■  Pokud jarní rovnodennost i úplněk připadnou na 21. březen, který bude nedělí, bude za Velikonoční neděli považována neděle následující, tedy

28. březen;

■  Protože posledním dnem, na který může připadnout Velikonoční neděle, je 25. duben, platí, že pokud připadne první jarní úplněk na 19. duben a tento den je neděle, čímž by se datum Velikonoc posunulo až na 26. dubna, přesouvá se úplněk o jeden den zpět, tedy na 18. duben, a Velikonoční neděle se slaví 19. dubna;

■  Poněvadž v jednom devatenáctiletém cyklu tzv. zlatého čísla se nesmí slavit Velikonoční neděle dvakrát v nejzazším přípustném termínu, tedy 25. dubna, musí být, pokud takový případ nastane, jedna z Velikonočních nedělí o týden přesunuta (např. v letech 1943 a 1954, patřících do cyklu ohraničeného lety 1937 až 1956, připadla Velikonoční neděle v obou případech na 25. duben. V roce 1943 se Velikonoce slavily 25. dubna a v roce 1953 byla Velikonoční neděle přesunuta o týden dopředu na 18. dubna).

DOBA POSTNÍ

(aneb doba předvelikonoční, přípravná či velikonoční kající doba)

Beran viz Doba postní: Kočičky

Biskup bláznů viz Symboly Velikonoc: Hry pašijové

Černá neděle viz Doba postní: Postní neděle předvelikonoční,

Černá středa

Popeleční středa, jež zahajovala předvelikonoční postní dobu, bývala podle latinských slov dies ater, jimiž kněz o tomto dni zahajoval bohoslužbu, nazývána též Černou středou.

Dar Nového léta

Dříve bylo zvykem posílat si na jaře navzájem tzv. dar Nového léta. Kořeny rituálního obdarovávání sahají do dob antického starověku. Nový rok ve starém Římě připadal až do juliánské kalendářní reformy, provedené v roce 46 před n. l. Gaiem Juliem Caesarem (100–44), na 1. března a odpovídal počátku jarních zemědělských prací. Dar Nového léta byl pozůstatkem vzájemného novoročního obdarovávání. Zvyk se udržel dlouho poté, co se prvním novoročním dnem stal 1. leden. V našich zemích poprvé písemně doložen v 16. století a udržoval se hlavně v městském prostředí. Jako dárky se k Novému létu posílaly potraviny nebo drobnější peněžní částky. Chudí posílali bohatým většinou veršovaná přání jako poděkování za jejich dobročinnou pomoc. Většinou dostávali oplátkou mnohem hodnotnější dárky. Na vesnicích ohlašovaly příchod Nového léta průvody mladých dívek chodících na Smrtnou nebo Květnou neděli od stavení ke stavení s koledou a přinášejících jako dar hospodářům líto – pentlemi, svatými obrázky nebo vyfouknutými vaječnými skořápkami ozdobený jehličnánek nebo zelenou ratolest.

Dar Zeleného čtvrtka

Některými badateli byl za hlavní den, o němž bylo v předkřesťanských dobách slaveno jarní novoročí, považován Zelený čtvrtek. Pastýři o něm jako o prvním dni nového roku chodili koledovat se zelenými pruty nebo malý-

mi stromečky a lidé si navzájem posílali dar Zeleného čtvrtku. Na vesnicích se ještě na počátku 20. století mnohde Zelený čtvrtek pokládal za začátek nového hospodářského roku. Konaly se o něm první rituální výhony dobytka na pastvu a první zemědělské práce. V některých krajích děti o Zeleném čtvrtku dostávaly od svých rodičů a kmotrů drobné dárky. Dospělí je schovávali v zahradě nebo na poli a děti si je po návratu z kostela musely najít. „Pámbíčkova slepička“ nebo „škrobánek“ (skřivánek), někde kohout, čáp, liška, kukačka, bažant či jeřábek, nadělovali hodným dětem většinou vajíčka nebo sladké pečivo. Ve středověku byl dar Zeleného čtvrtka spojován též s liturgickým obřadem umývání nohou starcům, po jehož skončení docházelo k obdarovávání chudých a potřebných almužnou. Podobnou službu například poskytoval v postním předvelikonočním čase i český král Přemysl Otakar II. (1233–1278):

V čas postní nočně s jedním sluhou toliko tajně vcházel do kostela, a na dlažbě na zem padna, tak dlouho setrvával v modlitbách, až hojným deštěm slz mokrá byla země, na které ležel. Potom vstana k činění almužny před východem slunce zavolal úředníka, kterému byl poručil péči chudých, a tázal se, zdali měl pohotově všecko ku krmení chudých. Nebo byl jeho obyčej každý postní čas krmiti pět set chudých a na Velký pátek je ošatiti. Také i mýval nohy chudým na Zelený čtvrtek podle počtu dvanácti apoštolů, udíleje každému z nich peníze.

(J. SOUKUP, OBŘAD UMÝVÁNÍ NOHOU NA ZELENÝ ČTVRTEK NA HRADĚ PRAŽSKÉM VE XIII. STOLETÍ)

Devítník

Jako Devítník (lat. Septuagesima) bývala označována první ze tří nedělí tzv. velikonočního předpostí, které předcházelo předvelikonoční postní době.

Doba postní

Přípravné období předcházející velikonočním svátkům se nazývá velikonoční kající doba či doba postní. Dny, o nichž se křesťané připravují na největší událost církevního roku, byly od nejstarších dob spojeny s dobrovolným půstem, vyvrcholením příprav katechumenů na křest a přípravou již pokřtěných na obnovu křestních slibů a veřejným církevním pokáním. Podle nejstarších dochovaných pramenů, pocházejících z 2. století, se nejdříve křesťané postili v den Kristovy smrti a potraviny, které tak ušetřili, rozdávali chudým. V souladu s Ježíšovými slovy o době, v níž se učedníci postí, protože je jim odňat ženich (Mt 9, 15; Mk 2, 20; L 5, 34nn), se součástí smutečního půstu stal později i den Kristova spočinutí v hrobě. Předvelikonoční postní doba tak zpočátku zahrnovala pouze dva dny, Velký pátek a Bílou sobotu. O předvelikonočním půstu ve svých dílech psal řecký církevní spisovatel, lyonský biskup svatý Irenaeus Lyonský (asi 130–asi 220). Dva dny trvající předvelikonoční půst byl „úplným“ postem. Nesmělo se při něm požít ani jídlo, ani pití. Výjimky se vztahovaly pouze na nemocné a ženy v očekávání, kteří směli v pátek pozřít chléb a vodu. Oba tyto dny byly natolik spojeny s vědomím smutku a účastného či smutečního půstu, že se v některých dobách, zvláště v západokřesťanském světě, věřící během roku postili o všech pátcích a sobotách. Také dnes je v křesťanských církvích Velký pátek dnem půstu a zdrženlivosti. Počínaje 3. stoletím se názory na délku postního období začaly různit. Podle Irenaea Lyonského:

Někteří myslí, že jenom jeden den postit se mají, jiní dva, jiní více, jiní čtyřicet hodin denních a nočních čítajíce den (postní) sobě ustanovují. A tato postících se rozdílnost ne za našeho teprve času, nýbrž mnohem dříve těmi počala, kteří prve mimo přísnou pilnost, jak pravděpodobno jest, věcí otěží se zmocnivše, prostý a obecný zvyk méně cenili a změnili. Avšak nicméně všichni ti pokoj mezi sebou zachovali a udržujeme (jej) i teď; a rozdílnost postu schvaluje svornost u víře.

Předvelikonoční postní doba se nejprve rozšířila na celý Svatý týden a posléze obsáhla celých 40 dní. Na prvním všeobecném koncilu v Niceji byla čtyřicetidenní přípravná doba na Velikonoce, lat. Quadragesima Paschae, uváděna jako všeobecně zavedený zvyk. Čtyřicet dní trvající předvelikonoční půst znali a ve svých dílech doporučovali svatý Jan Zlatoústý (350–407), spisovatel a teolog Órigenés (183–253/255) i svatý Jeroným (348–420). Papež Lev I. (440–61) sice čtyřicetidenní postní dobu považoval za „svatými apoštoly ustanovenou, sledujíce vnuknutí Ducha svatého“, ale k rozšíření původně dva dny trvajícího předvelikonočního postního času na dobu čítající šest týdnů nejspíše přispěla snaha odvrátit pozornost nově pokřtěných věřících, vyznávajících ještě donedávna některý z pohanských kultů, od tradičních bouřlivých oslav svátků provázejících příchod jara. Na nebezpečí „slavností pohanských“ upozorňoval svatý Augustin (354–430). Nově obrácené křesťany napomínal, aby se zdrželi pohanských oslav, ať se zdají být sebelákavější:

Ve dnech, kdy si pohané dávají milostné dárky, vy pak máte dávat almužny v tyto dny zloby; oni jásají, prozpěvujíce písně veselé a hýřivé, vy se máte těšit ze slova Božího; oni běhají po divadlech, vy máte spěchat do chrámů; oni se opíjejí, vy pak buďte střídmí a postěte se.

Věřící se bujarých kratochvílí vzdát nedokázali a jarní veselice pouze přesunuli na masopustní dobu.

proto nejdříve z velikonočního tridua vyčleněny Velký pátek a Bílá sobota. Tím byl dosažen počet 36 postních dní. Asketa a zakladatel kláštera svatého Viktora u Marseille Jan Cassianus (asi 360–asi 430) a biskup Isidor Sevillský (560–636) ve svých dílech vysvětlovali počet 36 dní jako symbolické vyjádření desáté části z 365 dní roku, tedy jakýsi desátek odváděný věřícími z času, který je jim dopřán. Podobný názor zastával i papež Řehoř I. Veliký (asi 540–604): „Ježto rok přes tři sta šedesát pět dní se šíří, my pak po třicet šest dní se rmoutíme (postíme), jaksi našeho roku desátek Bohu dáváme.“ Následně byly před první postní neděli vloženy čtyři všední dny a prvním dnem čtyřicetidenního půstu se stala Popeleční středa.

V 6. století prošla předvelikonoční postní doba v západořímské liturgii další proměnou. Zvláštní význam získaly tři neděle předcházející Popeleční středě. Nazývaly se Septuagesima (lat. Sedmdesátá), Sexagesima (lat. Šedesátá) a Quinquagesima (lat. Padesátá). Nově vytvořené předpostí nebylo spojováno s žádnými postními předpisy, pouze mše byla sloužena ve fi alových rouchách bez Aleluja, Gloria a Te Deum (nový liturgický řád z roku 1969 předpostní dobu již neobsahuje).

V době předvelikonočního půstu bylo zvykem jíst jednou denně. Postní praxe se zmírnila s nástupem humanismu a renesance. Dnes se jako dny přísného půstu dodržují Popeleční středa a Velký pátek. Je předepsána újma od masa a věřící jedí dosyta jen jednou za den. Předvelikonoční půst nekladl do popředí pouze zdrženlivost v jídle a pití. Stejně jako v adventu (viz Malá encyklopedie Vánoc) kladla církev důraz na sexuální abstinenci a ctnostný život. Předvelikonoční postní doba měla být svátkem míru. Ve středověku se vyhlašoval Boží mír (lat. Treuga Dei). Součástí postních omezení byl tzv. půst uší a očí. Umlkly zvony a varhany. Odstraňovala se a zahalovala chrámová výzdoba. Nejpozději od páté postní neděle byly v kostelech zahaleny všechny kříže. Obřadní odhalení křížů se konalo až na Velký pátek. O tom, že se jedná o velmi starý zvyk, svědčí slova svatého Augustina: „Abychom věděli, že v tomto vyhnanství patření na Boha se nám odepírá, zavěšuje se záclona mezi nás a svatyni svatých.“ V rakouských a německých chrámech se dodnes vnitřky chrámů v postní době halí do modrých tkanin a záclon, v Itálii se modrou rouškou pokrývají stěny kolem hlavního oltáře. Modrá látka často zakrývá i postranní oltáře, na kterých se vystavují pašijové obrazy a nástroje umučení Páně.

Důležitou součástí liturgie předvelikonoční postní doby bylo veřejné církevní pokání. S tím souvisel i jeden z prvních obřadů postní doby, tzv. udělování „popelce“ či sypání popela na hlavy věřících o Popeleční středě. Úkon doprovázel kněz slovy, jimiž Ježíš započal své poslání na zemi, aby „smířil lidstvo s Otcem a uvedl každého na cestu života“: „Obraťte se a věřte evangeliu!“ (Mk 1, 15)

Výrazem pokání nemuselo být jen dodržování půstu a zřeknutí se některých pokrmů, ale i modlitba, konání dobrých skutků nebo poskytnutí almužny potřebným. V době následující po 1. a 2. světové válce byly postupně zatlačeny do pozadí oba nejdůležitější náboženské úkony předvelikonoční přípravné doby, totiž příprava žadatelů na křest a pokání, a mnohé obřady se pro věřící staly nesrozumitelnými. O nápravu se zasadil II. vatikánský koncil (1962–65), který vrátil předvelikonoční postní době její původní smysl: „Postní doba se stává přípravou na slavení velikonočního tajemství, a to jednak připomínáním křtu nebo přípravou na jeho přijetí, jednak pokáním.“ Velikonoční kající doba trvá nyní od Popeleční středy do začátku mše na památku Večeře Páně na Zelený čtvrtek. Včetně nedělí obsahuje 44 dní, bez nich pouhých 38. S ohledem na oblibu Popeleční středy mezi věřícími se církev nevrátila k první postní neděli jako počátku postní doby, od níž je to do začátku velikonočního tridua 40 dní.

Družebná neděle viz Doba postní: Postní neděle předvelikonoční,

Čtvrtá neděle postní

Honění Jidáše

Obyčej tzv. honění Jidáše bývá mnohými badateli považován za jednu z nejstarších českých velikonočních her, která se v 16. století stala součástí liturgických obřadů konaných na Zelený čtvrtek a později dala vzniknout oblíbené dětské zábavě, udržované na venkově ještě v 1. polovině 20. století. Na Zelený čtvrtek chodili v některých krajích po skončení mše na „obchůzky“ koledníci, kteří zpívali popěvky líčící, jak Jidáš zradil svého Pána a vydal ho do rukou nepřátel. Někdy z kostela v okamžiku, kdy kněz začal sloužit mši, vybíhal chlapec převlečený za Jidáše a ostatní děti ho s klapačkami a řehtačkami honily. Stávalo se ale, že z chrámu vybíhali všichni chlapci najednou a Jidáše zobrazoval nejrychlejší z nich. Za Jidáše bývali často vybíráni chlapci se zrzavými vlasy. Při honění Jidáše se provolávaly nejrůznější říkanky, například: „Jidáše honíme, klekání zvoníme, při tom se modlíme, Kyrie elejson...“ Na honění Jidáše jako na oblíbenou chlapeckou zábavu vzpomínal i Jindřich Šimon Baar (1869–1925):

Když se Král se sousedem Smolíkem vraceli z Týna v poledne domů, vítali je už zdaleka drkači. Ohlašovali místo zvonu poledne (…) Dřevěné klapačky, drkačky i řehtačky rachotily, daleko široko nesly se jejich suché, praskavé zvuky, ptáci v sadech přestali šveholit a ulekaně naslouchali podivné hudbě i písni, která se chvěla vzduchem. Dobře seřazený chlapecký průvod vyšel od chrámových dveří, v jeho čele kráčel uznávaný vůdce, kápo, Klikovic Martínek, sám a sám, neboť měl drkačku, jakou tu jakživ žádný neviděl. Občas zvedl vůdce jako kapelník svůj záviděníhodný nástroj do výše, všichni hned „podtrhli“ drkání a spustili píseň:

My Jidáše honíme a dřevem mu zvoníme. Kdo ho viděl, ať nám poví o nevěrném Jidášovi.

Ó Jidáši nevěrný, cos to učinil, že jsi Pána Krista Židům prozradil?

Za to musíš v pekle hořít, s čertem ďáblem se tám mořit. Až Jidáše chytíme, do vohně ho hodíme.

(JINDŘICH ŠIMON BAAR, OSMAČTYŘICÁTNÍCI)

K pronásledování Jidáše docházelo i v jiné velikonoční dny, například na Velký pátek nebo Bílou sobotu. Někdy se nad Jidášem konaly soudy, nebo byl Jidáš v slavnostním průvodu veden od stavení ke stavení na dlouhém řetěze nebo provaze.

Postava Jidáše byla v lidovém prostředí velmi oblíbená a v předvelikonočním čase často zmiňovaná. Figuríny ze slámy představující Kristova nehodného učedníka se obřadně topily, věšely, shazovaly z kostelních věží nebo pálily večer o Sazometné středě nebo na Zelený čtvrtek. Oheň zapalovaný a svěcený před křesťanskými chrámy o velikonoční slavnosti Vzkříšení se nazýval Jidášův oheň nebo Jidášovo dřevo. Pálení Jidášova ohně spojované v lidovém prostředí s množstvím pověrečných praktik popsal v roce 1838 český buditel a spisovatel Jan Jeník, rytíř z Bratřic (1756–1845):

To když se pak stalo a kněžstvo zas do kostela odešlo, povstane ihned hlasitý křik a pranice mezi diváky a svíčkovou bábou; neboť každý z nich popadá hltavě uhlí a popel z téhož spáleniště, což svíčková bába brániti usiluje, protože se domnívá sama to právo míti na to posvátné uhlí a popel, aby to mohla v pobožných domech rozprodávat.

K podobenstvím velikonočního poselství patřilo pálení tzv. Jidášovy brady. V nejstarším tištěném pražském rituálu z roku 1496 je jeho provádění uvedeno v závěru obřadů konaných o Bílé sobotě. Na kazatelny se v chrámech upevňovala tyč omotaná koudelí, zakoupenou pro tuto příležitost farníky, která se zapalovala. Kněz na hořící „Jidášovu bradu“ ukazoval za zpěvu: „Pohleďte, jak sláva tohoto světa pomine!“ a věřící si názorně připomínali pomíjivost pozemského života v „záři Kristova světla“. Tento obřad se dodržoval ještě v barokní době. Podle svědectví z roku 1609 se ale „Jidášova brada pálila hned v první části mše (Kyrie Eleison) před svěcením paškálu“.

Hosanna

Hosanna je pořečtěný tvar hebrejského zvolání znamenajícího „Zachraňuj, vysvoboď, zachovávej, pomoz“ (Ž 118, 25). Ve starozákonních dobách ho Izraelité provolávali o svátku stánků (Sukkot). O tomto svátku se konaly slavnostní průvody. V levé ruce se při nich nosil citrusový plod a v pravé sváteční kytice z větviček různých stromů. Lidé ratolestmi za radostného pokřiku „Hosanna“ mávali. Křesťanská tradice zvolání Hosanna z pokorné prosby k Bohu, aby dal „šťastný prospěch“, proměnila v „jásavé zvolání“ a „radostný pokřik“, jímž lid zdravil Ježíše na jeho cestě do Jeruzaléma: „Hosanna synu Davidovu! Požehnaný, který přichází ve jménu Hospodinově!“ (Mt 21, 9) Volání Hosanna o Květné neděli ohlašuje příchod Vykupitele, jenž se „po podstoupeném utrpení vítězoslavně zjeví jako ten, kdo přichází ve jménu Hospodinově“. Přídavky „synu Davidovu“ (Mt 21, 15) a „na výsostech“ (Mt 21, 9 a Mk 11, 10) vznikly chybnou interpretací slova Hosanna jako „sláva“ a „zdar“. V raně křesťanské liturgii bylo z tohoto důvodu Hosanna chápáno ve stejném významu jako Hallelujah (Aleluja).

Hry pašijové viz Symboly Velikonoc: Hry pašijové

Jidáše viz Symboly Velikonoc: Jidášky; Velikonoční stůl: Postní jídelníček, Jidášky

Kočičky

Součástí liturgických oslav Květné neděle je užívání a žehnání palmových ratolestí. V zemích, kde nerostly palmy ani olivovníky, se záhy začaly používat jiné zelenající se a kvetoucí ratolesti, nebo větévky zimostrázu. Ve střední Evropě se velké oblibě těšily vrbové proutky. Ty byly nejenom snadno dostupné, ale stromovité vrby se zároveň nejvíce podobaly biblickým olivovníkům. Ratolestem, které si věřící přinášeli o Květné neděli k požehnání, se v našich zemích přezdívalo podle huňatých jehněd, připomínajících hebkou kočičí srst, kočičky. Jinde se větvičkám s rozčepýřenými jehnědami, připomínajícím vzhledem neuspořádané klokočí, říkalo klokoče, nebo též ratolesti či košťata. V některých oblastech se pruty jívy ovíjely kolem dlouhé tyče, jejíž výška mohla dosahovat i několika metrů. Takto upravené větve se nazývaly „beran“ a o Květné neděli se nosily v čele procesí.

Tradice zelených ratolestí symbolizujících život, naději a vítězství zaujímala důležité postavení již v rituálních oslavách příchodu jara v předkřesťanských dobách. V kultuře starověkého Babylonu vystupovala jako strom života palma. Ve starém Egyptě byly součástí svatebních oslav palmové ratolesti nesené ve svatebním průvodu. Ve starověkém Řecku a Římě se větvím určitých stromů připisovala zvláštní magická síla. Kolem stavení se vysazovaly určité druhy stromů, které měly podle lidové víry moc odvrátit neštěstí a ochránit dům, dvůr a pole před působením zlých duchů. Zvláštní postavení mezi stromy zaujímaly v antice olivovník a palma. Snítka olivovníku byla v jižních krajích chápána jako znamení míru. V antické mytologii symbolizovala Zlatý věk, jakýsi pozemský ráj, v němž člověk žil ve stavu původní nevinnosti v harmonii se sebou samým i se zvířaty. Neobdělával půdu ani nevlastnil majetek a živil se pouze sběrem bobulí, žaludů a medu. Jako strom byla oliva zasvěcena Minervě, bohyni moudrosti, která při souboji s bohem moří Neptunem způsobila, že ze země vyrašil

první olivovník. Palmové ratolesti bývaly ve starověkém Římě neseny v čele triumfálních průvodů oslavujících vítězná tažení římské armády. Důležité postavení zaujímaly olivové a palmové ratolesti rovněž v hebrejské kultuře. Oliva byla v Palestině nejrozšířenějším stromem. Věčně zelená, vespod listu stříbrobílá, rostla všude, a pokud byla dobře ošetřována a štěpována, odměňovala se chutnými plody, z nichž se lisoval olej. Pro svou tvrdost a lesk bylo vysoce ceněno i její dřevo. Z něj byly například zhotoveny v Šalomounově chrámu cherubíni, vrata a dveře (1Kr 6, 23; 31–33). Ve Starém zákoně zmiňovaná olivová větévka přinesená holubicí do archy, na níž se plavil Noe spolu s těmi, kteří se zachránili před potopou, byla vykládána jako symbol smíření Boha s člověkem (Gn 8, 11). V žalmech je oliva popisována jako znak síly a prospěchu a je jí vyhrazeno nejvýznamnější místo mezi stromy (Sd 9, 8–9).

Palmy jako významná součást subtropické vegetace Palestiny byly důležitým zdrojem potravy. Protože palmové listy neopadávají, vystupovala ve starých hebrejských textech palma jako obraz duchovního života (Ž 92, 13) a krásy (Pís 7, 8nn). Palmové ratolesti bývaly ve starozákonní Palestině odznakem vítězství a pokoje. Jejich zpodobení zdobila chrámové řezby a palma spolu s obilným klasem byla ražena na staré hebrejské mince. Po vyvrácení Jeruzaléma a zničení chrámu nechal císař Vespasianus (9–79) v roce 70 razit mince se zobrazením truchlící ženy sedící pod palmou a s nápisem „Judaea capta“ (lat. zajatá Judea).

V křesťanské symbolice, vyrostlé z anticko-hebrejských kulturních tradic, zaujímaly oliva a palma důležité místo. Olivová snítka se stala atributem archanděla Gabriela zvěstujícího Panně Marii zázračné početí. Ve středověkém malířství představovala Svornost a vystupovala jako atribut Panny Marie počaté bez poskvrny prvotního hříchu, nebo panny a mučednice svaté Anežky. Palma se jako symbol vítězství stala v křesťanské ikonografi i symbolem mučednictví. Byla spojována s Janem Evangelistou, kterému ji podle apokryfních vyprávění před svou smrtí předala Panna Marie.

Lidová víra ratolestem přisoudila čarovný účinek a větve se používaly k nejrůznějším pověrečným účelům, nejčastěji k ochraně domácností. Když se církvi nepodařilo pověru vymýtit, učinila z ní součást křesťanského rituálu. Svěcení ratolestí doporučoval již svatý Augustin (354–430), protože „ony jsou znamením chvalořečení a obrazem vítězství Kristova nad mocí ďábelskou a nad vládou smrti“. O svěcení ratolestí se v jednom ze svých děl zmiňuje svatý Jeroným (348–420) a píše se o něm v antifonáři papeže Řehoře I. Velikého (asi 540–604). Žehnání palmových ratolestí dosvědčuje i sakramentář z Bobbia z poloviny 8. století. Svěcení se konalo před mší ve fi alových rouchách, a to modlitbami, kropením svěcenou vodou a okuřováním. Očekávaný účinek již neměl být spojován s ratolestmi, ale s církevním žehnáním, které nad nimi bylo pronášeno a do nějž byla včleněna formule: „Požehnej těchto ratolestí palmy a olivy, jež tvoji sluhové ke cti jména tvého věrně přijímají (povznášejí), aby na kteréžkoli místo přineseny budou, obyvatelé téhož místa požehnání tvého dosáhli, a aby pravice tvá všelikou odpornou věc zahnavši, těch chránila, jež Ježíš Kristus, Syn tvůj, Pán náš, vykoupil.“ Takto posvěcené ratolesti kněz rozdával věřícím, kteří si je po skončení bohoslužebných obřadů odnášeli domů. V našich zemích dostávali posvěcené ratolesti z rukou kněze jen představení obce. Obyčejní věřící si ratolesti k posvěcení přinášeli sami a „posílali“ je k oltáři k požehnání. Víra v magickou sílu posvěcených ratolestí byla natolik silná, že ještě na počátku 20. století se jako lék proti nemocem jedly poupata a výhonky posvěcených větviček, jako ochrana před bouřkou a krupobitím se posvěcené ratolesti zastrkávaly za kříže a svaté obrazy ve světnicích, ve tvaru kříže se zapichovaly do polí, nebo se používaly jako zaručený prostředek proti hmyzu, škůdcům a škodné.

Květná neděle viz Doba postní: Postní neděle předvelikonoční, Šestá neděle postní

Liščí neděle viz Doba postní: Postní neděle předvelikonoční, První neděle postní

Líto

Lítem se nazýval malý stromeček, nejčastěji smrček, se kterým chodily v některých krajích mladé dívky nebo děti o Smrtelné či Smrtné neděli. Někde se místo něho používala velká ozdobená březová metla. Obřadné chození s lítem bylo symbolickým rozloučením se zimou a vítáním jara. Účastníci průvodu zpívali a recitovali nejrůznější říkadla, jako například:

Ha ty svatá Markyto, dej nám nový líto na pšenici ha na žito i na šecko vobilí, co nám pánbů nadělí.

Hospodyně se za návštěvu odměňovaly hlavně dětem drobnými dárky. Podobně jako fi gurína ze slámy symbolizující Smrt bylo líto ověšeno stuhami, vyfouknutými vajíčky a svatými obrázky.

Mařena viz Doba postní: Postní neděle předvelikonoční, Pátá neděle postní

Modré pondělí viz Doba postní: Všední dny Pašijového týdne

Pálení Jidáše viz Doba postní: Honění Jidáše

Palmové větve viz Doba postní: Kočičky

Palmový osel viz Doba postní: Postní neděle předvelikonoční, Šestá neděle postní

Pašije

Slovo pašije (lat. passio) znamená utrpení. Pašijemi jsou nazývány zprávy evangelistů o utrpení a smrti Ježíše Krista předčítané nebo zpívané o Svatém týdnu při mešní bohoslužbě místo evangelia. Pašije tak jsou dějinami Ježíšova utrpení a jako takové tvoří spolu se vzkříšením základní obsah křesťanské věrouky. Popisují Kristovo zatčení v Getsemane, předvedení před velekněze Annáše a Kaifáše a výslech před Sanhedrinem  (Synedriem, židovskou veleradou), předvedení před Piláta a Heroda, bičování, korunování trním a odsouzení, křížovou cestu, ukřižování, smrt a uložení do hrobu. Ježíšovo utrpení a smrt jsou vylíčeny ve všech čtyřech evangeliích (Mt 26, 14–27, 66; Mk 14, 1–15, 47; L 22, 14–23, 56; J 18, 1–19, 42). J ežíš v nich vystupuje jako nový velikonoční beránek, trpící služebník, o němž se píše ve Starém zákoně, jako očekávaný Mesiáš, vítěz nad smrtí. V období předvelikonočního půstu jsou pašije čteny při mši na Květnou neděli a velkopáteční bohoslužbě.

Protože se čte o umučení Páně, které je „pramenem věčného požehnání“, evangeliář se nežehná. Při bohoslužbě slova se neužívá okuřování ani hořících svící, neboť se vypráví, „jak Kristus, světlo světa, zhasnul“. Kněz nezdraví věřící pozdravem „Pán s vámi“, protože Jidáš ho užil k Ježíšově zradě. O Květné neděli drží věřící během čtení pašijí v rukou posvěcené ratolesti, které předtím nesli v průvodu a jež mají připomenout při vyprávění o Kristově ponížení jeho věčnou slávu. Společenství věřících pokleká spolu s knězem při slovech „nakloniv hlavu skonal“ (J 19, 30).

Až do konce 19. století byl rozšířen zvyk sloužit o Květné neděli slavnou mši, při níž se pašije na kůru zpívaly. Počínaje 15. stoletím byly zpívány třemi jáhny. Jeden vystupoval v roli vypravěče, druhý zpíval slova Kristova a třetí představoval lid a ostatní postavy. V menších kostelech byl vypravěčem jáhen, Krista představoval kněz a podjáhen lid. V našich zemích se až do 19. století zpívaly pašije většinou „v jazyce národním, aby lid rozuměl“. Každý ze zpěváků, nejčastěji vybíraných z řad farníků, představoval některou z postav novozákonního příběhu. Závazná latinská liturgie však poznenáhlu lidový zpěv z kostelů úplně vytlačila. V biskupských a arcibiskupských kostelech ve městech patřilo zpívání pašijí ještě v 2. polovině 19. století k velkým společenských událostem. Pašije často uváděly profe sionální pěvecké sbory a orchestry. Pašijový text umožňoval náročné hudební a zpěvácké zpracování. Jejich komponování se ujímali přední hudební skladatelé jako Heinrich Schütz (1585–1672) či Johann Sebastian Bach (1685–1750). Poté co se koncem 19. století prosadila o Květné neděli mše čtená, začaly se zpívané pašije uvádět v koncertních síních. V našich zemích se věřící s „novotou“, kdy obec zpívala mešní písně, zatímco se kněz potichu modlil stanovené modlitby, smiřovali jen těžce:

Po epištole dlouho kněz modlil se z misálu. To latinsky četl pašije, zatímco lid ztlumenými hlasy lhostejně odříkával postní svoje zpívání. Minuly, dávno minuly krásné ony doby, kdy pašije zpívány byly na kůře v jazyku mateřském. Prý to bylo pod důstojností církve, profánní úkon narážející na meze směšnosti. Bože spravedlivý! Jak jsme se těšívali – my malí a s námi i všichni velcí – na velikonoční pašije! – – Na toho stříbrovlasého Jana, hlubokým basem jak z kamenného svého hrobu zpívá Krista. – – Petra, Matouše – dívku – celé drama utrpení Kristova znovu vždy rostlo a znovu vždy ožilo v duši všech shromážděných a mimo poesii – nebylo v chrámu dojmu jiného. Lid poslouchal srdcem a v dojmu tom rozumem nikdy nebádal. (…)

A nyní všechno – od začátku až do posledního vzkázání svatého Písma – odbývá se potichu a po latinsku. A tak se zdá, jako by už z toho nic neměl ani lid, ani kněz, ani církev, a nejméně už Bůh, který o všecku tu latinu sotva kdy stojí.(…)

A tak už i z chrámů božích lidu berou proslavenou, zušlechťující poesii církve, kterou živ býval náš lid a živ by byl zas (…). (ALOIS A VILÉM MRŠTÍKOVÉ, ROK NA VSI II.)

Tradice zpívaných pašijí o Květné neděli začala být obnovována po II. vatikánském koncilu (1962–65). Na Velký pátek navazují pašije na bohoslužbu slova. Text může jáhen nebo kněz číst, nebo ho rozdělený podle rolí nechat zpívat.

Pašijový týden

Poslední týden velikonoční postní doby předznamenává vyvrcholení liturgického roku. Je nazýván Svatým, Pašijovým, Tichým či Velikonočním týdnem. Název „Svatý“ bývá vysvětlován tím, že „v něm jsou věřícím představovány, a tak znovu obnovovány, svaté děje posledních dnů Kristova života“. „Pašijový“ se tomuto týdnu říká proto, protože je to „týden utrpení, jehož obsahem je památka Kristova umučení“. „Tichým“ je nazýván, neboť umlkají zvony a církev se spolu s věřícími hrouží do smutku. Protože Bílá sobota je současně vigilií Božího hodu velikonočního, je pro poslední postní týden používáno pojmenování Velikonoční.

Prvním dnem Pašijového týdne je Květná neděle, připomínající Ježíšův triumfální vjezd do Jeruzaléma. Při oslavě Květné neděle je věřícím symbolicky naznačen charakter celého týdne, totiž že „následují Pána na cestě jeho utrpení a účastní se jeho kříže, aby dostali podíl na jeho vzkříšení a slávě jeho“. V kostelech se o pašijovém týdnu četly pašije. Nyní je liturgickou náplní těchto dnů čtení úryvků z prvních tří písní Hospodinova služebníka (Iz 42, 1–7; 49, 1–6; 50, 4–9). Evangelia popisují události z posledních dní před Kristovým umučením. Hlavní dny Pašijového týdne, Zelený čtvrtek, Velký pátek a Bílá sobota, představují takzvané velikonoční triduum (třídení), slavené velmi starou liturgií. Jeho myšlenkovým středem je smutek a pokání. Křesťané si o těchto dnech připomínají konec Ježíšova pozemského života. Lidová zbožnost spojila poslední předvelikonoční dny s různými zvyky, obyčeji a pověrami. Ve středověku omezovali věřící o dnech velikonočního tridua svůj jídelníček na suchý chléb a vodu. Oltáře byly zbaveny všech ozdob, umlkl hlahol zvonů a v kostelech se četly pasáže z Pláče proroka Jeremiáše. Podle starého obyčeje nejsmutnější týden křesťanského církevního roku přinášel úlevu těm nejubožejším. Podle apoštolských ustanovení „po veškerý Veliký (Pašijový) týden a i následující nepracují sluhové (otroci), protože onen jest týden utrpení, tento vzkříšení“. Ve středověku se Pašijový týden, aby v něm mohly být připomenuty všechny události, někdy rozšiřoval o týden předcházející. Tato praxe ale nebyla příliš rozšířená. Během reformace bylo označení „pašijová doba“ používáno některými evangelíky pro označení celé předvelikonoční postní doby.

Pokrmy postní

Předvelikonoční kající doba je dobou nejdelšího půstu liturgického roku. Původní čtyřicetihodinový půst se postupně prodloužil na 40 dnů, symbolicky vyjadřujících dobu jeho pobývání na poušti. Nejpřísnější předvelikonoční půst dodnes dodržují pravoslavní. Hned za nimi co do tvrdosti a délky postních nařízení následují římskokatolická ustanovení, řídící se třetím církevním přikázáním: „Ustanovené posty zachovávati.“ K předvelikonoční kající době se dříve vázal tzv. půst úplný (lat. jejunium plenum), slučující v sobě půst újmy (lat. jejunium naturale) a půst zdrženlivosti (lat. jejunium semiplenum). Úplný půst platil pro Popeleční středu, pátky a soboty velikonočního čtyřicetidení a velikonoční kvatembr. Na celou předvelikonoční kající dobu se vztahoval půst újmy. Věřící se směli najíst postními pokrmy dosyta pouze jednou denně. Dnes je půst újmy předepsán pouze pro Popeleční středu a Velký pátek a jeho dodržování o všedních dnech předvelikonočního půstu je církví jen doporučováno, ne nařizováno. Také půst zdrženlivosti, zakazující konzumaci veškerých produktů pocházejících od teplokrevných zvířat, prodělal zásadní změnu. Věřící o něm nadále nesmí požívat maso a masité polévky, ale nejsou jim již zakazovány živočišné tuky, sádlo a máslo, mléčné výrobky a vejce. Půst zdrženlivosti je věřícími obvykle dodržován během liturgického roku o pátcích, pokud na ně nepřipadnou zasvěcené svátky. Reformované křesťanské církve většinou od postních předpisů upustily a ponechaly rozhodnutí na svobodné vůli jednotlivých členů náboženské obce. Rozdílná postní nařízení se v minulosti vztahovala na laickou obec a řeholníky. Zatímco pro laické věřící začínal předvelikonoční půst Popeleční středou, řeholníci se postili již od Devítníku.

Předvelikonoční půst doprovázely kromě omezení ve výživě i jiné zákazy. Půst byl výzvou k „obrácení srdce“, k vnitřnímu pokání, a pokání mohlo mít velmi rozmanité projevy. Byla to například i modlitba, četba Bible nebo rozdávání almužen. Počínaje Popeleční středou přestaly veškeré veřejné zábavy a radovánky. Na vesnicích se ženy a dívky nescházely ani k večerním přástkám. Předlo se a peří se dralo doma. Veselé masopustní popěvky a světské písně, doprovázející předtím ženy a dívky při práci, vystřídaly postní písně. Pořádání tanečních zábav a návštěva plesů nebo divadelních představení se světskou tematikou byly v době předvelikonočního půstu považovány za hřích. V rodinách bylo ještě před 1. světovou válkou zvykem modlit se v postní době po klekání růženec. Čas duchovního rozjímání doplňovalo umrtvování těla. Po období masopustních hostin a dostatku se na stolech objevovaly jednoduché a nepříliš výživné pokrmy, a to jednou denně. Kromě nedělí se nepodávala masitá jídla. Někde se maso na stole neobjevovalo po dobu půstu vůbec. Ještě v 16. století řezníkům, kteří by v postě prodávali maso, hrozilo uvěznění a pokuta. V některých zemích ještě v době předcházející 2. světové válce přetrval od dob středověku zvyk, že řeznické krámy měly zavřeno každý pátek a o Popeleční středě, Zeleném čtvrtku, Velkém pátku a Bílé sobotě. Živočišné tuky hospodyně během předvelikonočního kajícího času nepoužívaly ani o nedělích a nahrazovaly je konopným, makovým nebo lněným olejem. Nepoužívalo se mléko, mléčné výrobky a vejce:

A co kráva nebo koza nadojí, toho pro svědomí nesmějí se dotknouti. A veliký hřích to vše u nich jest (…).

(PETR CHELČICKÝ)

K prvnímu jídlu se rodina scházela ve všední den až večer. Jedl se hlavně chléb, zelenina a různě upravované sušené ovoce. O suchých dnech se směl požívat pouze suchý chléb. Jen malé děti, staří a nemocní si k němu směli dopřát ovoce nebo zeleninu.

ba“. Kroupám uvařeným s čočkou se zase říkalo „kočičí tanec“. Ať již v době předvelikonočního půstu přišel na stůl jakýkoliv pokrm, vždy platilo, že strava musí být více než skromná:

(k jídlu jsou) chléb (…) kroupy a krupice, hrách a čočka, proso a mák, ze zelenin mrkev, okrouhlice a zelí (…) a pak pšeničná a ječná mouka (…)  jediným kořením jest sůl a co roste v zahrádce – petržel a křen, cibule a česnek s marjánkou.

(JINDŘICH ŠIMON BAAR, JAN CIMBURA)

Ve středověku byly jedním z nejrozšířenějších postních jídel různě upravované ryby, na něž se nevztahoval zákaz o konzumaci masa teplokrevných živočichů. Pro křesťany byla ryba symbolem Ježíše Krista. Jejím prostřednictvím církev od nejstarších dob věřícím přibližovala události ze Spasitelova života. Rybou a chlebem nasytil Kristus své následovníky. Ryba symbolizovala Krista jako rybáře lidí. Věřící si tímto pokrmem připomínali, že i oni jsou účastni „lovu Páně“. V Českých zemích byly jezera, řeky a potoky bohaté na sladkovodní ryby již v dobách kronikáře Kosmase (1045–1125). Dovážely se i ryby mořské. Ve 13. století začaly v Českých zemích zakládat církevní řády u klášterů první rybné rybníky. Zálibu v rybníkářství nalezla záhy i šlechta. Dobové kuchařské knihy obsahují na 200 receptů na úpravu kaprů, štik, mníků, mihulí, lososů, ježdíků a úhořů a mnohé z těchto receptů byly psány speciálně pro dobu církevních postů. V 17. století však ryby přestaly být běžnou potravou chudých lidí. Třicetiletá válka přivedla proslavené české rybníkářství k úpadku. Vrchnost převedla na sebe všechna práva rybolovu a pytláctví se tvrdě trestalo. Kdysi běžné postní jídlo se stávalo lahůdkou a o kajícím předvelikonočním čase se ryby na stole objevovaly zcela výjimečně.

Počínaje 2. polovinou 17. století je nahradila zelenina. Nejrozšířenějším se stalo zelí, které se různě nakládalo a nechávalo kysat v dřevěných soudcích. Takto upravené vydrželo až do jara. Podobně jako dříve ryby se zelí pro svou fi nanční dostupnost stalo nejběžnějším postním pokrmem nejširších lidových vrstev: „Takřka všeobecně (…) přišla na stůl mísa zelí. Okolo mísy nasypala kuchařka pečených bramborů. Zelí mastilo se většinou troškem (…) zavařené mouky. Lidé říkávali, že jest maštěná kverlačkou. Po tomto přišlo na stůl zadělávané kyselo (…).“ Syrové kysané zelí se ale jedlo i za studena s kouskem chleba nebo plackou.

Zvláště přísná postní omezení se vztahovala na Popeleční středu, Zelený čtvrtek, Velký pátek, na Bílou sobotu a sobotu Svatodušní. O těchto dnech se někteří věřící snažili nejíst vůbec. K starobylým obyčejům odkazujícím k starozákonním kořenům patřil zvyk zhotovovat v tyto dny pokrmy ve zvláštních nádobách, v nichž se nikdy nepřipravovalo nic na živočišném omastku. Mnohde se vařilo „postaru“ v hliněných nádobách a kovové příbory se na znamení smutku vyměňovaly za dřevěné lžíce.

Ve středověku se ujal zvyk podělovat o Zeleném čtvrtku nejchudší z nejchudších sladkou kaší. Pokrm se nejčastěji připravoval z hrachu a mastil se lněným olejem. Později, když začal být lněný olej vzácný a konopný olej nebyl kvůli specifi ckému pachu pro kulinářské účely příliš vhodný, se se souhlasem církve začalo jako omastku používat máslo. Kdysi běžné postní nápoje, jakými bylo řídké pivo nebo studniční voda, vystřídala ve 2. polovině 19. století žitná káva s cikorkou, do níž se namáčel nebo lámal chléb. Mezi pokrmy předvelikonoční postní doby patřilo ale i rituální pečivo zhotovované pro zvláštní příležitosti a „sváteční“ pokrmy spojované s významnými mezníky půstu. Na Květnou neděli v některých krajích pekly hospodyně z kousku těsta tzv. ptáčky. Ptáčky dostávaly o šesté postní neděli nejen děti, ale i domácí chasa. Pro děti a čeleď se o této neděli pekly i tzv. „Boží dárky“. Z žitné mouky, z níž se zadělávalo na „Boží dar“ (chléb), se připravilo těsto, do kterého se přidal med, a pak záleželo na šikovnosti hospodyně, jež z něho modelovala drobné fi gurky lidí a zvířat. Božími dárky, jimiž byli podělováni všichni členové domácnosti, mohly být ale i malé jidášky nebo vaječné svítky. Zvláštní obřadní pečivo nazývané jidáše se dělalo na Zelený čtvrtek a Velký pátek. O čtvrté postní neděli, tzv. Družebné, pekly chlapcům neprovdané dívky rohlíky a z nabobtnalého hrachu ocukrovaný a opepřený pálenec. Většinou nemaštěná pučálka se o tomto dni podávala s cukrem, hrozinkami, sušeným ovocem a nejrůznějším kořením. Bohatší večeře bývala ve středu před Květnou nedělí, po níž následovaly dny zostřeného půstu. Po celou dobu půstu doprovázela každé jídlo jedna z nejkrásnějších křesťanských modliteb, jež se snad kdysi zrodila v tichu klášterní klauzury:

Otče, všichni v Tebe doufají a Ty jim dáváš pokrm a nápoj, v čas příhodný otevíráš štědrou ruku svou a naplňuješ živočichy požehnáním svým. Pane, smiluj se, Kriste, smiluj se! Pane Bože, Otče Nebeský, požehnej nám těchto darů a pokrmů, které v Tvé štědrosti požívati budeme skrze Pána našeho Ježíše Krista, Amen.

Postní neděle předvelikonoční

Počínaje 2. stoletím se křesťané připravovali na nadcházející velikonoční slavnost dva dny trvajícím smutečním půstem. O století později se přípravný půst rozšířil na celý Svatý či Pašijový týden. Když se v roce 325 konal první všeobecný koncil v Niceji, byl předvelikonoční přípravný půst chápán již jako Quadragesima Paschae, čtyřicetidenní přípravná doba předcházející největší události křesťanského roku. Čtyřicetidení, které končí o Zeleném čtvrtku, obsahuje šest nedělních dnů. Postupně každá z nedělí získala pevně stanovený liturgický obsah. Vlastní liturgické texty (tzv. proprium) mají v období předvelikonočního půstu i všední dny. Specifi ckou náplň každé z postních nedělí společně určuje evangelium, čtení, modlitby a zpěvy. O první a druhé postní neděli se čte o stejných událostech z Kristova života tak, že se v tříletém cyklu postupně předčítá z Matoušova (cyklus A), Markova (cyklus B) a Lukášova (cyklus C) evangelia. Ústřední tezí první postní neděle je zápas Ježíše se Satanem předznamenávající velikonoční vítězství. Tuto myšlenku přebírá druhá postní neděle, kdy se čte o Kristově proměnění na hoře. Kromě předpovědi Ježíšova vítězství nad smrtí je připomínáno rovněž jeho utrpení. Pozornost ve třetí, čtvrté a páté postní neděli je soustředěna na připomínku křtu a na přípravu jeho přijetí. Základní myšlenkou poslední, šesté postní neděle, otevírající Pašijový týden, je stejně tak vítězství a povýšení Páně, jako jeho utrpení a smrt. Podobně jako o velikonočních nedělích, ani o postních nedělích se neslaví žádný svátek a veškerá pozornost je věnována liturgickým textům. Kromě jasně formulovaného obsahu získaly během času jednotlivé postní neděle vlastní pojmenování. Jejich latinské názvy jsou převzaty z misálu a odvozeny od prvního slova mše, jímž bohoslužba slova v mešní knize začíná. První postní neděle je označována jako Invocabit, druhá Reminiscere, třetí Oculi, čtvrtá Laetare, pátá Judica či Dominica passionis a šestá Palmarum. Kromě latinských názvů jsou postní neděle v lidovém prostředí označovány zvláštním pojmenováním odvozeným od jejich specifi ckých znaků.

Od nejstarších dob se k jednotlivým postním nedělím váže řada lidových zvyků. Po staletí v nich přežívají pozůstatky křesťanské víře předcházejících náboženských kultů a magických rituálů spojených s příchodem jara.

Data jednotlivých postních nedělí jsou odvozena od počátku Velikonoc. První postní neděle může připadnout na některý ze dnů v období mezi 8. únorem a 14. březnem a šestá na dobu mezi 15. březnem až 18. dubnem.

První neděle postní (Invocabit)

Liturgie první postní neděle je předehrou k velikonočnímu tajemství. Věřícím přináší poselství evangelií o Kristově zápasu na poušti, o půstu, hladu a pokušení (Mt 4, 1–11). Společně se zprávou o Ježíšově vítězství nad Pokušitelem zvěstuje jeho budoucí slávu. Od nejranějších dob se tak o první postní neděli nese kostelními loděmi k uším věřících naučení o trojím nebezpečí, jež na ně o postních dnech číhá. Evangelijní perikopa nejen varuje před „žádostí očí, žádostí těla a pýchou života“, ale líčením Kristova trojího vítězství přináší naději a otevírá cestu k překonání nástrah za pomoci modlitby a půstu.

Od středověku byla první postní neděle spojována v lidovém prostředí s mnoha zvyky a obyčeji. Některé z nich jí daly i jméno. Latinské označení Invocabit doplnila v Českých zemích taková pojmenování jako Černá, Pučálka, Pytlová nebo Liščí. Černou se začala nazývat snad proto, že ženy na bohoslužbu přicházely na znamení smutku a pokání v černém smutečním šatu, nosily tmavé fěrtochy a hlavy měly zahalené černými šátky nebo plenami. K nedělnímu obědu se podával jeden z nejčastějších postních pokrmů, tzv. pučálka – odtud druhý název.

Přestože dnes bývá předvelikonoční postní čas spojován v povědomí většiny z nás převážně s poklidným rozjímáním nebo přísnou vážností, bývala tato doba dříve otevřená i malým radostem a úsměvům. Zvláště v některých krajích pociťovaly děti o první postní neděli uspokojení nad dárky od neobvyklého dárce. Zvyk v polovině 19. století zaznamenal český amatérský archeolog a sběratel starožitností páter Václav Krolmus (1790–1861):

První neděle postní na Hořovicku, v Berounsku, na Křivoklátsku, v Rakovnicku a jinde lidé slovou nedělí liščí a za onou příčinou hospodyně pekou jednou v roce na první neděli postní preclíky, těsto z pšeničné mouky pozůstávající, jež se natvrdo utluče, z něhož preclíky udělají, a když zkynou, v kotli se uvaří, napotom se mákem a solí posypou a posléze v peci nebo troubě se dopíct nechají. To vše činí matky v noci, aby děti nevěděly. Na to každá matka kolik dětí má, tolik proutků vrbových sobě zaopatří a na každý proutek několik preclíků navlékne a na stromy do zahrady zavěsí a před východem slunce své děti vzbudí, vypravujíc jim: „Milé děti, běžela tudy liška a nechala vám zde preclíky v zahradě na stromě; protož vstaňte, omejte se a jděte do zahrady, nebo je na proutku, na stromích zavěšené naleznete, však ale dříve se každý pod stromkem pomodlete a potom je sobě vezměte a spožívejte.“

Věřilo se, že když děti preclíky snědí, budou po celý rok ochráněny od bolesti zubů. V některých krajích rozvěšovaly hospodyně pečivo na stromy až o čtvrté postní neděli. Poztrácela je tam prý liška, která běžela kolem a preclíky měla zavěšené na ocase. O Liščím dni nebyly obdarovávány pouze děti. Dárky v podobě laskomin a krmení dostávala rovněž lesní zvěř. Zaplněné krmelce byly jistě vítanou pomocí v době, kdy ještě mnohdy mrzlo a krajina byla zavátá sněhem.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Malá encyklopedie Velikonoc.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.