VALBURGA VAVŘÍNOVÁ

MALÁ

encyklopedie

VÁNOC

NAKLADATELSTVÍ LIBRI

PRAHA 2002

Poděkování autorky a nakladatelství patří Muzeu hlavního města Prahy, Okresnímu muzeu v Jindřichově Hradci a Západomoravskému muzeu v Třebíči za poskytnutí barevných ilustrací a souhlas s jejich publikováním.

© Mgr. Valburga Vavřinová, 2000, 2001, 2002

Ilustrations © Muzeum hl. města Prahy, Okresní muzeum v Jindřichově Hradci, Západomoravské muzeum v Třebíči, archiv autorky, archiv TaL, 2000, 2001, 2002

Odborní recenzenti: prof. PhDr. Marie Bláhová, CSc., PhDr. Kateřina Klápšťová, PhDr. Jaroslav Someš

© LIBRI 2000, 2001, 2002

ISBN 80-7277-1 32-9 (váz.)

ISBN 80-7277-1 33-7 (brož.)

Obsah

Slovo úvodem

Poděkování

Seznam zkratek knih Starého a Nového zákona

Církevní rok

Křesťanské Vánoce

Svátky

Advent aneb doba přípravná, předvánoční

Advent

Adventní kalendář

Adventní kvatembr

Adventní svíce

Adventní věnec

Mikuláš viz Svátek sv. Mikuláše Mikuláška

Mikulášské čarování

Mikulášské hry

Mikulášské pusinky (hubinky)

Mikulášské stromečky

Půst

Roráty

Ruprecht

Svátky adventního času

Svátek sv. Martina (11. Listopad)

Svátek sv. Kateřiny (25. Listopad)

Svátek sv. Ondřeje (30. Listopad)

Svátek sv. Barbory (4. Prosinec)

Svátek sv. Mikuláše (6. Prosinec)

Svátek sv. Lucie (13. Prosinec)

Štědrý den (24. Prosinec)

Vánoce aneb čas vánoční

Anděl

Badnjak

Betlém

Betlemářské hry

Betlémská hvězda

Blahopřání - vánoční pohlednice

Boží hod vánoční viz Svátek Narození Páně

Dárky

Epifaneia

Gabriel

Gloria

Herodes

Hromnice viz Svátek Uvedení Páně do chrámu

Hry

Chlév

Christbaum (Kristův strom)

Jesličky

Jesličky v Čechách

Ježíšek

Kadidlo

K(c) + m + b

Koleda

Kristus

Minucí

Mše

Myrha

Nový rok - viz kapitola Silvestr a Nový rok

Oheň

Pastorely

Pastýř

Pastýřská mše

Pastýřské hry

Poleno

Povídky

Ryba

Stromeček

Stromeček v Čechách

Svatá rodina

Ježíš

Josef

Marie

Svátky vánoční

Svátek narození páně / boží hod vánoční / (25. Prosinec)

Svátek sv. Štěpána (26. Prosinec)

Svátek sv. Jana evangelisty (27. Prosinec)

Svátek mláďátek (28. Prosinec)

Svátek sv. Silvestra (31. Prosinec)

Nový rok (1. Leden)

Svátek obřezání páně (1. Leden)

Svátek zjevení páně (6. Leden)

Svátek křtu páně (neděle po 6. Lednu)

Svátek uvedení páně do chrámu (2. Únor)

Svátek bláznů

Štědrý večer

Štědrovečerní večeře

Theofaneia (svátek zjevení páně)

Trhy

Tři králové

Baltazar

Kašpar

Melichar

Tříkrálová hra

Tříkrálová křída

Tříkrálová voda

Vánoce ve staré Praze

Vánočka

Zakázané Vánoce

Zlato

Zlaté prasátko

Zvony

Silvestr a Nový rok

Svátek sv. Silvestra (31. Prosinec)

Silvestrovská večeře

Svátek Obřezání Páně (1. Leden) viz kapitola Vánoce aneb čas vánoční

Nový rok (1. Leden)

Novoroční přání

P. f.

Kristova družina - světci předvánočního a vánočního času

Svatá Barbora

Svatý Jan

Svatá Kateřina

Svatá Lucie

Svatý Martin

Svatý Mikuláš

Svatý Ondřej

Svatý Štěpán

Předchůdci křesťanských Vánoc - svátky, tradice, zvyky a obyčeje, z nichž se zrodily křesťanské oslavy Vánoc

Kalendy

Keltské Vánoce

Larentálie

Saturnálie

Zimní slunovrat

Putování za vánoční hvězdou aneb jak se slaví Vánoce

Austrálie

Brazílie

Bulharsko

Česká republika

Dánsko

Finsko

Francie

Chorvatsko

Jugoslávie viz Chorvatsko a Srbsko

Itálie

Mexiko

Německo

Nizozemsko

Norsko

Peru

Polsko

Polynésie

Rakousko

Rumunsko

Rusko

Řecko

Slovensko

Slovinsko

Srbsko

Španělsko

Švédsko

Švýcarsko

Usa

Velká Británie

Vánoční čarování

Čarování za štědrovečerním stolem

Věštba budoucnosti

Kouzelná pec

Magie světel a stínů

Tajemství vodní hladiny

Co si povídají zvířata

Černá věštba

Lodičky

Lití olova

Věštba lásky

Kouzelná otázka

Magické zrcadlo

Kouzelný slaneček

Dívčí poctivost

Magie lásky

Věštba o úrodě

Aby bylo co dát na stůl

Kouzelný ubrus

Domácí skot a brav

Jaká nás čeká úroda?

Věštba černého kohouta

Suché měsíce

Aby všeho bylo hojnost

Aby se chmel urodil a pivo bylo silné

Vánoční květiny a rostliny

Barborky

Broskvoň

Bříza

Chmel

Jabloň

Jmelí

Muškát

Růže z Jericha

Trnka bílá glastonburská

Vlašský ořech

Zlatice

Vánoční stůl

Vánoční pokrmy

Hubník

Jahelník

Kapr na černo

Kapr na modro

Kuba

Muzika

Peciválky

Povidlová omáčka

Pučálka

Vánočka

Vánoční cukroví

Domácí přítel

Karamely

Kutelky

Medáky (medové vánoční cukroví)

Medové certle

Mikulášské pusinky

Mikulášské stromečky

Škvarkové cukroví

Švestkový salám

Zavařeninové cukroví

Zázvorky

Vánoční cukroví dnes

Linecké koláčky

Medvědí tlapičky

Vanilkové rohlíčky

Čokoládové lodičky

Kokosové kuličky

Plněné ořechy

Sněhové pusinky (hubinky)

Doslov

Slovníček

Seznam literatury

Slovo úvodem

Knížka, kterou držíte v ruce, zachycuje atmosféru Vánoc a dalších svátků od adventu po Tři krále, ale také různých zvyků a pokrmů s nimi spojených. A to především v podobě, která se už ztrácí (či úplně zmizela) anebo je více či méně odlišná od té, kterou známe z vlastní zkušenosti. Trochu netradiční je však knížka také svým uspořádáním. Domnívali jsme se totiž, že klasická abecedně řazená encyklopedie není v tomto případě na místě, protože mimo jiné vytrhává ze souvislostí - ať už časových nebo věcných - pojmy, které na sebe navazují. Na druhé straně jsme se snažili dodržet zásadu, že si čtenář může rychle vyhledat požadovanou informaci. Výsledkem je tedy text členěný do několika oddílů a v jejich rámci čtivá, abecedně řazená a informacemi nabitá hesla. Nezapomněli jsme ani na výkladový slovníček pojmů, které kdysi patřily k obecné slovní zásobě (nešpory, roráty atd.), ale jež desetiletí totality postupně vymazala z kulturního povědomí většiny národa.

Snad mi dovolíte, abych Vám doporučil prohlédnout si nejprve obsah, který je připraven jako rejstřík hesel, a pak knížku otevřít třeba uprostřed, u stati, jejíž název Vás nejvíc zaujal. Může to být třeba vyprávění o Jesličkách v Čechách, o Stromečku či Štědrovečerní večeři, nebo také hesla Anděl, Mikulášské čarování či Tři králové.

Jste-li zvědaví, jak vlastně slaví Vánoce jinde - třeba u protinožců v Austrálii, anebo si chcete vyzkoušet, jak chutná pravý anglický vánoční puding - pak začněte v oddíle Putování za vánoční hvězdou.

Nakonec, a o tom jsem přesvědčen, přečtete knížku celou, jako jsem to udělal i v horkém létě já. A přeji Vám u jejích stránek nejen mnoho hezkých chvil, ale i inspiraci třeba na nové vánoční ozdoby, cukroví či k obnovení některých tradičních zvyků, které Vám a Vašim blízkým zpříjemní vánoční čas více než televize.

Velice nás potěšil zájem, se kterým čtenáři přijali 1. vydání. Druhé vydání je nejen opravené, ale vychází i ve dvou verzích, jednak brožované, jednak - pro ty, kteří ho chtějí zakoupit jako dárek - i vázané. Věříme, že kniha potěší tisíce dalších čtenářů.

Za nakladatelství LIBRI František Honzák

Poděkování

Tato kniha by nikdy nevznikla bez pomoci a trpělivosti mnoha a mnoha lidí. Obzvlášť bych chtěla poděkovat pracovníkům Národní knihovny České republiky, Ústřední Městské knihovny v Praze, Centrální katolické knihovny a knihoven Ústavu dějin umění a Historického ústavu AV ČR, kteří mi vždy vycházeli vstříc při získávání potřebných písemných materiálů, pomáhali ze všech sil a v mnohém mě inspirovali. Ráda bych poděkovala za pomoc a porozumění zaměstnancům Muzea hlavního města Prahy, Okresního muzea v Jindřichově Hradci, Západomoravského muzea v Třebíči, Muzea jihovýchodní Moravy ve Zlíně, Jihočeské Alšovy galerie v Hluboké nad Vltavou, zámku Vizovice a Památkového ústavu středních Čech. Cenné poznatky o vánočních oslavách a zvycích v jednotlivých zemích jsem získala díky vstřícnosti pracovníků řady zastupitelských úřadů. Můj velký dík patří též pracovníkům tiskového střediska České biskupské konference, kteří přispěli radou a pomáhali ze všech sil při získávání aktuálních informací. Pan PhDr. Jaroslav Someš laskavě přečetl rukopis knihy, opravil chyby a poskytl cenné připomínky k práci nad textem, za což jsem mu velmi vděčná. Radou a povzbuzujícím slovem přispěla také paní PhDr. Dana Picková, CSc. A v neposlední řadě bych chtěla poděkovat své rodině, přátelům a blízkým za jejich podporu, důvěru a pochopení, které mi nezištně a s láskou poskytli.

Všem patří můj srdečný dík.

Mgr. Valburga Vavřinová

Seznam zkratek knih Starého a Nového zákona

(podle ekumenického překladu)

Abk Abakuk

Abd Abdijáš

Ag Ageus

Am Ámos

Ba Báruk

Da Daniel

Dt Deuteronomium (5. Mojžíšova)

Ef Efezským (list)

Est Ester

Ex Exodus (2. Mojžíšova)

Ezd Ezdráš

Ez Ezechiel

Fm Filemonovi (list)

F(p) Filipským (list)

Ga Galatským (list)

Gn Genesis (1. Mojžíšova)

Iz Izajáš

Jk Jakubův (list)

J Jan (Evangelium podle Jana)

1J 1. Janův (list)

2J 2. Janův (list)

3J 3. Janův (list)

Jr Jeremjáš

Jon Jonáš

Joz Jozue

Jb Jób

Jl Joél

Ju Judův (list)

Jud Júdit

Kaz Kazatel (Ecclesiastes; Kohelet)

Ko Koloským

1K 1. Korintským (list)

2K 2. Korintským (list)

1K 1. Královská

2Kr 2. Královská

Lv Leviticus (3. Mojžíšova)

L Lukáš (Evangelium podle Lukáše)

1Mak 1. Makabejská

2Mak 2. Makabejská

Mal Malachiáš

Mk Marek (Evangelium podle Marka)

Mt Matouš (Evangelium podle

Matouše)

Mi Micheáš

Mdr Moudrosti (kniha)

Na Nahum

Ne Nehemjáš

Nu Numeri (4. Mojžíšova)

Oz Ozeáš

1Pa 1. Paralipomenon (1. Letopisů)

2Pa 2. Paralipomenon (2. Letopisů)

1P(t) 1. Petrův (list)

2P(t) 2. Petrův (list)

Pís Píseň písní

Pl Pláč

Př Přísloví

Rt Rút

Ř Římanům (list)

1S 1. Samuelova

2S 2. Samuelova

Sír Sírach(ovec) (Ecclesiasticus)

Sk Skutky apoštolské

Sf Sofonjáš

Sd Soudců

1Te 1. Tesalonickým (list)

2Te 2. Tesalonickým (list)

1Tm 1. Timoteovi (list)

2Tm 2. Timoteovi (list)

Tt Titovi (list)

Tób Tóbijáš

Za Zacharjáš

Zj Zjevení Janovo (Apokalypsa)

Z Žalmy

Zd Židům (List)

Jak číst odkazy na biblický text (příklady)

Zj - odkazuje na Zjevení Janovo (Apokalypsa)

Gn (3, 1) - odkazuje na knihu Genesis (1. Mojžíšova), kapitolu 3, verset 1 Iz (7, 4-8) - odkazuje na Izajáše, kapitolu 7, verset 4 až 8 Mt (1, 18-21; 2, 7 nn) - odkazuje na Matouše (Evangelium podle Matouše), kapitolu 1, verset 18 až 21 a dále na kapitolu 2 téhož evangelia, verset 7 a následující versety)

Církevní rok

V první polovině 6. století křesťanský duchovní Dionýsius Exiguus vypracoval nový letopočet. Křesťanské počítání času vychází od té doby z události Kristova narození. Ke všem událostem došlo buď před, nebo po narození Ježíše Krista. Do té doby se křesťané při odpočítávání času řídili zvyklostmi země, ve které žili.

Náplň církevního (liturgického) roku se formovala v křesťanské církvi v průběhu několika století. Liturgický, církevní rok je souhrn svátků, které se stále opakují v nepřetržitém ročním cyklu. V průběhu roku slaví křesťané svátky Ježíše Krista a svatých. Liturgický rok je tak jakoby rozdělen do dvou bloků, které se rozlišují jako temporál a sanktorál.

Ještě než se vytvořily jednotlivé okruhy církevního roku, slavili křesťané neděli, o níž se udály všechny významné události spojované se životem Ježíše Krista, jako prvotní a sváteční den (primordialis dies festus). Později se neděle stala základní jednotkou liturgického roku. Prvním údobím liturgického roku jsou od 2. století Velikonoce. Ve 4. století se součástí církevního roku stala oslava počátku Kristovy události. Na Východě se zformovala jako Epifanie, svátek Zjevení Páně. Západní křesťané ji přijali jako svátek Narození Páně. Velikonoční a vánoční okruhy se časem rozšířily o období přípravy - dobu postní a dobu adventní. Dobu mezi Velikonocemi a Vánocemi pak vyplnil třetí okruh liturgického roku - liturgické mezidobí.

Ve struktuře liturgického roku se tedy postupně zformovaly tyto 3 okruhy:

1) Velikonoce,

2) Vánoce,

3) liturgické mezidobí.

Církví jsou liturgická údobí uváděna ne v chronologickém pořadí, ale podle jejich významu: období třídenní velikonoční, doba velikonoční, doba postní, doba vánoční, doba adventní, liturgické mezidobí.

Popis temporálu liturgického roku v chronologickém pořadí by vypadal takto:

1) doba adventní (viz Advent),

2) doba vánoční (viz Křesťanské Vánoce, Štědrý den, Boží hod vánoční...),

3) liturgické mezidobí I. (trvá od pondělí po svátku Křtu Páně do úterý před Popeleční středou),

4) doba postní (trvá od Popeleční středy do odpoledne Zeleného čtvrtku),

5) velikonoční třídenní (trvá od večerní mše na památku Večeře Páně, ve čtvrtek, do nešpor neděle Zmrtvýchvstání Páně),

6) doba velikonoční (trvá od slavnosti Veliké noci do nešpor neděle Seslání Ducha svatého - tzv. svatodušní neděle),

7) liturgické mezidobí II. (trvá od pondělí po slavnosti Seslání Ducha svatého do soboty před první nedělí adventní).

V průběhu liturgického roku církev neslaví pouze celé Kristovo tajemství, ale připomíná si i výroční dny svatých natalitia Sanctorum, tzv. sanktorál. Neděle a liturgické doby však mají přednostní postavení ve slavnostech liturgického roku. Svatí jsou uctíváni především tam, kde žili nebo zemřeli. Pouze světci univerzálního významu požívají celocírkevní úcty (viz Svátek sv. Ondřeje, sv. Kateřiny, sv. Mikuláše...). Církevní rok, řídící se novozákonním příběhem o Ježíši Kristu, se tak ve svém pojetí zásadně odlišuje od roku občanského. Počátek církevního, liturgického roku nepřipadá na 1. leden, ale na první neděli adventu.

Křesťanské Vánoce

Doba vánoční trvá v křesťanských církvích od prvních nešpor svátku Narození Páně do svátku Křtu Páně. Vánoce jsou poměrně mladým křesťanským svátkem. Původně se v raně křesťanské církvi nesvětil po první tři století žádný svátek kromě oslavy velikonočního tajemství každou neděli a jeho výroční oslavy o Velikonocích. Město Řím slavilo Kristovo narození poprvé podle dochovaných pramenů 25. prosince roku 336. Vyplývá to ze zápisu v římském chronografu (kalendářní soupis úmrtních dnů římských biskupů a římských mučedníků) z roku 354. Oslavy Kristova narození rozvíjely obsah velikonočního tajemství (zmrtvýchvstání) a spolu s ním představovaly věřícím během církevního roku události spásy v Kristu v jejich posloupném historickém kontextu. Obsahem církevního roku se stalo připomínání průběhu celého života Spasitele. Předmětem vánoční úcty se stal počátek Kristovy události, jeho vtělení a narození.

Svátek Narození Páně se v západokřesťanském světě slavil 25. prosince. Na tento den zimního slunovratu připadala podle nařízení císaře Aureliána z roku 274 v Západořímské říši oslava zrození nepřemožitelného Slunce (dies natalis Solis invicti) na počest syrského boha slunce z Emesy. Mithrův sluneční kult měl mnoho příznivců, kteří s nadšením oslavovali životodárné slunce. Aby potlačili konkurující pohanské náboženství, rozhodli se křesťané 25. prosinec zasvětit oslavě příchodu pravého světla, „slunce spravedlnosti”, pravého Mesiáše a Vykupitele, Syna Božího Ježíše Krista. Křesťanští myslitelé přitom poukazovali na skutečnost, že ve Starém zákoně se očekávaný Vykupitel označuje jako „slunce spravedlnosti” (Mal 3, 20), v Novém zákoně se sám Kristus nazývá „světlem světa” a podle Janova prologu přišel Kristus na svět jako „pravé světlo, které osvěcuje každého člověka” (1, 9). Z počátku se nový křesťanský svátek dodržoval jen v Římě, kde úspěšně čelil Mithrovým slavnostem. Podle jiného názoru byl 25. prosinec vybrán jako den Kristova narození podle složitého výpočtu. Křesťanští teologové se ve 3. století pokoušeli vypočítat přesné datum Kristova narození, o němž se žádné z evangelií nezmiňuje. Značná pozornost se díky symbolice Krista-Slunce věnovala dnům rovnodennosti a slunovratům. Podle jedné z hypotéz byl Kristův předchůdce, Jan Křtitel, počat o podzimní rovnodennosti a narodil se o letním slunovratu. Podle Lukášova evangelia byl Kristus počat o šest měsíců později než Jan. Jeho početí by tak připadlo na jarní rovnodennost (25. březen) a narození na 25. prosinec. Ať již popudem k oslavám Vánoc byl teologický výpočet nebo pohanské slavnosti, získal si nový křesťanský svátek rychle srdce věřících. V Římě se oslavy konaly v nově zřízené bazilice sv. Petra. Z apoštolského města se svátek Narození Páně šířil do Afriky, na Západ a na Východ, kde se tou dobou již slavil svátek Epifanie (Zjevení) 6. ledna. Mnohé nasvědčuje tomu, že stejně jako si našel západokřesťanský svátek cestu na Východ, pronikaly do římské liturgie ohlasy Epifanie (viz Epifaneia). Od 7. století se 25. prosinec jako den Narození Páně stal nedílnou součástí oslav západní církve a jedním z předělů liturgického roku.

Latinský název pro Vánoce je nativitas a znamená narození, natalis dies den narození. Ve Francii se dodnes Vánocům říká Noel. Český výraz Vánoce pochází nejspíše ze staroněmeckého Wihnahten. Německý výraz Wiha se může přeložit jako světit, Nacht je noc. „Svatá noc”, „čas svatonoční” připomíná v římské liturgii Ježíšovo narození a první události zjevující jeho poslání. Narození Páně je v západní tradici dodnes slaveno v noci z 24. na 25. prosinec. Východní církve na rozdíl od západních kladou větší důraz na mysterium spojení božského a lidského v Ježíšovi a Vánoce vítají o svátku Zjevení Páně, tedy 6. ledna. Na Západě se naopak od počátku více zdůrazňovala lidská podstata darovaného Vykupitele a skromnost podmínek jeho narození. Z římské liturgie pochází zvyk slavení tří mší tohoto svátku (viz Mše).

Narození Páně

Křesťanská doba vánoční začíná podle římské liturgie slavností Narození Páně. Slavnost má vigilii (katolické večerní bohoslužby konané v předvečer svátku) a oktáv (v katolické církvi se slovo oktáv používá pro označení osmi dní po svátku nebo také jen jako označení osmi dnů). Tradičními vánočními svátky oktávu jsou svátek sv. Štěpána, sv. Jana, sv. betlémských Mláďátek, jež jsou součástí sanktorálu (viz Církevní rok). V neděli se v oktávu od roku 1921 slaví svátek Svaté rodiny. O 1. lednu se slaví slavnost Bohorodičky Panny Marie, oktáv (poslední z osmi dnů po svátku) Narození Páně, neboť na 8. den po narození připadá obřízka malého Ježíška. Na 6. leden připadá svátek Tří králů a slavnost Zjevení Páně, tzv. Epifanie. Nedělí po 6. lednu se světí od roku 1960 svátek Křtu Páně, který má ve východní liturgii daleko hlubší kořeny (viz Epifaneia). Tímto dnem se uzavírá vánoční období.

Křesťanské Vánoce jsou spjaty s řadou zvyků, v nichž se mísí obřady předkřesťanské slavnosti slunovratu s lidovou magií a novým náboženstvím. Je to například zdobení vánočního stromečku, rozdávání dárků, jesličky a vánoční hry, vystavování sochy Jezulátka oblečené do nádherných rouch na oltáři, žehnání vody a domů nebo svatoštěpánské a tříkrálové koledování.

Svátky

Předkřesťanské svátky byly oslavami spjatými se zemědělským (selským) kalendářem a řídily se pravidelně se opakujícím přírodním cyklem. Určujícím prvkem byly základní proměny v přírodě, střídání ročních období. Vlivem křesťanství se vztah člověka ke světu změnil, ale staré zvyky úplně nevymizely. Církev se po marném boji o jejich vymýcení s nimi smířila a přetvořila je v součást křesťanských oslav. Hlavní příčinou vzniku některých křesťanských svátků se stala snaha nahradit zažité „pohanské” oslavy radostnými událostmi Nového zákona (viz například Svátek Narození Páně a Zimní slunovrat).

Křesťanský církevní rok neodpovídal kalendáři občanskému. Křesťanský kalendář byl původně pouhým seznamem nepohyblivých svátků, spojených s pevně stanoveným datem, které se slavily v jednotlivých křesťanských obcích. Hlavní náplní liturgického roku byly oslavy Kristova tajemství. Protipóly liturgického roku tvořily velikonoční svátky a Vánoce. Velikonoční období bylo na rozdíl od Vánoc pohyblivé a křesťanský kalendář obsahoval tabulku, udávající datum slavení Velikonoc na delší dobu dopředu (obvykle několik devatenáctiletých cyklů). Vedle temporálu či roku Páně (oslava celého Kristova tajemství v průběhu církevního roku) byl součástí křesťanského roku sanktorál (svátky), výroční dny svatých. Tvořily hlavní část kalendáře.

Uctíváním svatých křesťanská církev „uznala a zvěstuje vítězství Boží milosti v člověku”. První písemné doklady o liturgické úctě k svatým pocházejí z poloviny 2. století. Původně se úcta vztahovala jen na mučedníky, kteří byli uctíváni v církevní obci, kde se nacházel jejich hrob (hrob či ostatek je v křesťanské církvi podmínkou beatifikace). Kult křesťanských svatých měl snad kořeny v židovské kultuře. Židé prokazovali soukromou úctu spravedlivým a mučedníkům. Prvním mučedníkem, kterému křesťanská obec prokazovala kultickou poctu, byl Polykarp ze Smyrny. Křesťané se ve výroční den smrti (natale) shromažďovali u hrobu mučedníka a slavili eucharistii, svátost oltářní (ve starověku se ve výroční den úmrtí u hrobu zemřelého konala kultovní hostina pro mrtvé, tzv. refrigerium). Kult mučedníků, ale také apoštolů, se nejprve rozvíjel v místech jejich pohřbení nebo působení. Později i v místech, kde byly uloženy svaté relikvie, ostatky jejich těl, nebo tzv. dotýkané relikvie, předměty s nimiž svatí přišli do styku. Velmi brzy byli naroveň mučedníkům postaveni apoštolové. Úcty požívali vyznavači (confessores), kteří sice nezemřeli mučednickou smrtí, ale byli mučeni, vyhnáni z vlasti nebo vězněni. Na konci období pronásledování křesťanů začala být prokazována úcta významným biskupům jako „mučedníkům” (např. Martin Tourský) a později i církevním učitelům. Jako poslední se začali uctívat asketové a panny pro „nekrvavé mučednictví” - život plný odříkání a ústrků. Nad hroby uctívaných mučedníků, svatých a apoštolů byly stavěny oltáře, kaple a kostely, četly se jejich životopisy a slavila eucharistie. Uctívání nespočívalo pouze v připomínce jejich „narození pro Boha” (den jejich smrti se nazýval natale, narození), ale i ve vzývání (invocatio) a v prosbě o přímluvu.

Protože lidé jsou různí a jeden se nepodobá druhému, musela úcta ke světcům zahrnovat osobnosti přijatelné pro všechny věřící a zároveň pro každého zvlášť, všechny, kdo svým životem a skutky mohli oslovit své současníky a potomky. V raném středověku došlo k nebývalému nárůstu počtu svatých. Skutečný hrob byl stále častěji nahrazován relikviemi. Aby se kult svatých nemohl nadále nekontrolovatelně rozšiřovat, bylo zavedeno oficiální řízení svatořečení (kanonizace). Od kandidáta se požadovalo „heroické následování Krista a důkaz zázraků v důsledku vzývání světce”. První byl takto svatořečen papežem Janem XV. biskup Oldřich z Augsburgu na římské synodě roku 993. Ani tato omezení však nezabránila bouřlivému vývoji v uctívání svatých, provázejících dějiny církve po celý středověk, kdy se o jeden den muselo dělit hned několik světců. Neustále se zvyšující počet svátků svatých a kult svatých relikvií, hraničící někdy až s modloslužebnictvím, byl nakonec jednou z příčin zrodu reformace. Německý reformátor Martin Luther poukazoval na skutečnost, že svátky ničí hospodářství země a ožebračují státní pokladnu. Dodnes protestantské církve uznávají daleko méně svátků než církev katolická. Po tridentské reformě došlo postupně k redukci svátků i v katolické liturgii. V breviáři a misálu, vydaném papežem Piem V. v letech 1568 a 1570, došlo k podstatnému snížení jejich počtu a ve vydaném prvním univerzálním kalendáři byly i tyto zredukovány na počet 158 svátků svatých. Argumentem bylo, že sanktorál zastiňuje a potlačuje temporál liturgického roku.

Určující částí křesťanského roku byly a jsou svátky připomínající průběh Kristova života (temporál). K nejstarším svátkům spojeným se jménem Ježíše Krista patří bezpochyby Velikonoce, k nejmladším Vánoce. Vánoční oslavy nejspíše nevyšly z židovské tradice, ale z nábožensko-filozofického prostředí křesťanských učenců (viz Křesťanské Vánoce). Do církevního kalendáře byly svátky Kristova narození zařazeny v roce 336. Vánoční oslavy zahrnují předvánoční a vánočního období, tvořené svátky, s nimiž jsou spojeny liturgické obřady i staré lidové obyčeje, mnohdy přetrvávající do našich dnů.

V současnosti je vánoční čas pro Evropany neoddělitelně spjat se zimou. V Itálii je sice považován za první zimní den již svátek sv. Matouše (21. září), ale ve většině evropských zemí počátek zimy spatřují ve svátku sv. Martina (viz Svátek sv. Martina) nebo v 21. prosinci. Od 7. století předchází vánočním oslavám „údobí přípravy na oslavu Narození Páně a ... očekávání druhého Kristova příchodu na konci věků”, tzv. advent. Začíná čtvrtou nedělí před Vánocemi a končí odpoledne 24. prosince. Do doby adventu spadala řada dní, na které připadaly svátky význačných svatých. Většina z těchto dní měla důležité postavení také v selském kalendáři. Symbióza křesťanství a „pohanství” je obohatila o nové aspekty a dodala jim kouzlo a výjimečnost nejroztodivnějšími lidovými zvyky a obyčeji.

V povědomí věřících jsou s adventem a Vánocemi spojeny i dny, které jim předcházejí nebo je přesahují. Před počátkem adventu to jsou svátky sv. Martina (11. listopad) a sv. Kateřiny Alexandrijské (25. listopad).

V adventním čase patří mezi nejvýznamnější dny: svátek sv. Ondřeje (30. listopad), s ohledem na výpočet počátku adventu může tento den v některých letech patřit mezi předadventní;svátek sv. Barbory (4. prosinec); den sv. Mikuláše (6. prosinec); den sv. Lucie (13. prosinec) a Štědrý den (24. prosinec).

Doba vánoční v západní liturgii začíná prvními nešporami svátku Narození Páně (Boží hod vánoční) a trvá až do svátku Křtu Páně včetně. Zahrnuje tyto významné dny: Boží hod vánoční (den Narození Páně, 25. prosinec); svátek sv. Štěpána (26. prosinec); den sv. Jana Evangelisty (27. prosinec); den Mláďátek (též betlémských Neviňátek, 28. prosinec); den sv. Silvestra (31. prosinec); den Obřezání Páně (1. leden), na nějž připadá též jeden z mariánských svátků; den sv. Tří králů (6. leden). Vánoční okruh uzavírá od roku 1960 v západní liturgii svátek Křtu Páně (neděle po svátku sv. Tří králů). „Lidové Vánoce” však v mnoha zemích končí až svátkem Hromnic (den Uvedení Páně do chrámu), který připadá na 2. únor. Východní církev slaví Vánoce 6. ledna, o slavnosti Zjevení Páně, která je známá především jako Epifanie.

Slavnosti zimního slunovratu trvaly ve starověku několik dní. Když je později křesťanství nahradilo svátkem Narození Páně a oslavou Vánoc, došlo postupně k vymezení dvanácti vánočních nocí mezi dnem Narození Páně (25. prosinec) a Zjevení Páně, tedy svátkem sv. Tří králů (6. leden). Synoda v Tours je na svém zasedání v roce 567 prohlásila za „svatý dvanáctidenní čas”.

Advent aneb doba přípravná, předvánoční

Advent

Chápání adventního času v jeho prvotním významu důležitého liturgického údobí církevního roku v několika posledních desetiletích z našich myslí téměř vymizelo. Poválečná léta adventní ticho a rozjímání nahradila honbou za co nejlepším a nejdražším dárkem, největším vánočním kaprem a nejkošatějším stromečkem. Ale i když se mnozí z nás po čtyři předvánoční neděle na původní náplň adventního období nerozpomenou, přetrvává v naší kultuře řada adventních zvyků, symbolů a svátků, které nám přinášejí nejeden okamžik tiché radosti. Mnohé z nich se staly pevnou součástí předvánočních příprav, aniž bychom si uvědomovali jejich původ. V prvních adventních dnech oddělujeme od promrzlých třešňových větví pro vánoční stůl křehkou krásu barborek. První předvánoční nadílka na nás čeká hned na začátku adventu. Mikuláš, čert a anděl nikdy nezapomenou rozeznít adventní podvečer 5. prosince cinkáním zvonků. Vánoční cukroví začínají hospodyňky péci čtyři neděle před Vánocemi, tedy o prvním adventním týdnu. Ochutnávat se prý nesmí, mohlo by to přinést smůlu. Téměř v žádné domácnosti nechybí velmi oblíbené adventní věnce (viz Adventní věnec) a adventní svíce (viz Adventní svíce). V Pošumaví si o adventu ještě před druhou světovou válkou děti a dospělí rozsvěcovali třírohé svíce. Nosili je zapálené na ranní pobožnost a věřili, že duše přilétají z ráje, aby se ohřály teplem plamínků. Dobrý věřící prý v hořícím plamínku svíčky nejednou o mši zahlédl milovanou tvář zesnulého. Babičky si možná ještě pamatují, jak rády chodily o adventu do kostela na roráty (viz Roráty). Advent, tak jak ho znali a zaznamenali bratři Mrštíkové, však nenávratně zmizel v minulosti a jeho kouzlo a půvab se k nám už navždy bude vracet pouze na stránkách knih:

Hvězdičky ... třpytí se nad tichým, mrazivým ránem. S veze zazněl zvon; probouzí dřímající osadu. V oknech probleskují světýlka a je vidět, jak jizbou klání se rozdřímané postavy, rychle berou na sebe teplý šat a oblečeny staví se k oknu, aby se pomodlily ranní své Zdrávas. Hned po klekání velký zvon znovu se rozburácel a za ním v pospěšném chvatu zajásal druhý i třetí a všecky zvony teď tvrdým akordem hlaholí do tichého rána, svolávajíce lid do chrámu Páně. Je advent. (Mrštíkové A. a V., Rok na vsi I.)

Pro naše předky byl adventní čas neoddělitelnou součástí života. Co se ale vlastně skrývá za tajemným slovem advent, probouzejícím fantazii a rozeznívajícím v našich myslích touhu po lásce a zázraku?

Adventem se v křesťanské liturgii nazývá přípravná doba, jež předchází vánočním svátkům. Začíná čtyři neděle před Vánocemi a první adventní den není pro věřící jen upozorněním na blížící se oslavu Kristova narození. Nový církevní rok totiž nezačíná prvním lednovým dnem jako občanský kalendář, ale první adventní nedělí (v roce 2000 připadne první adventní neděle a s ní i počátek nového křesťanského roku na 3. prosinec). Křesťanské chápání času se odvíjí od Kristova narození. K ostatním událostem došlo buď ante nebo post Christum natum (před nebo po Kristově narození). V každém novém křesťanském roce znovu ožívá mysterium Kristova narození, života, smrti a vzkříšení. Církevní rok proto začíná v době, kdy se věřící připravují na počátek Kristovy události, tj. jeho vtělení a narození. První den nového církevního roku je tedy zároveň prvním dnem adventu, vánočního předhodí, předcházejícího vánočním svátkům, díky nimž v našich myslích rok co rok ožívá starodávný novozákonní příběh o narození vyvoleného dítěte v betlémském chlévě.

Slovo advent je odvozeno z latinského adventus (příchod) a pro křesťany je dnes svatý adventní čas dobou očekávání dvojího příchodu - narození Syna Božího v Betlémě a zároveň i očekáváním Kristova druhého příchodu (tzv. parusie) a Posledního soudu. Věřící si o adventních dnech připomínají „dobu temna a pohanství, která vládla před příchodem Ježíše Krista, Syna Božího, přislíbeného Mesiáše”, radují se z „Božího daru - projevené lásky Boží v podobě Syna člověka a jeho prvního příchodu k lidem” a zároveň se v myšlenkách připravují na Poslední soud a příchod království Božího na konci věků. Advent je proto pro věřící svátkem „oddaného a radostného očekávání” i pokání a tichého rozjímání.

První náznaky zavádění vánoční přípravné doby, tedy adventu, pocházejí ze druhé poloviny 4. století ze Španělska a Galie. Nejstarší doložené písemné svědectví o adventu je zaznamenáno v postním řádu biskupa Perpetua z Tours (město ve Francii) z konce 5. století. Zvyk předvánočního přípravného času, který měl ve svých počátcích ráz kajícnosti a byl spojen s přísným postem, se rozšířil do ostatních zemí a kolem poloviny 6. století pronikl do Říma. Pevnou součástí římské liturgie se stal na přelomu 6. a 7. století. Názory na počátek a dobu trvání adventu se v jednotlivých zemích a dokonce i diecézích po staletí různily. Ještě před tím, než se advent stal součástí západokřesťanského kalendáře a jeho počátek se začal odpočítávat od čtvrté předvánoční neděle, vydal například církevní sněm konaný v roce 380 ve španělské Zaragoze ustanovení, aby se všichni věřící začali připravovat na svátek Narození Páně od 16. dne před 1. lednem, tedy od 15. prosince, a denně navštěvovali bohoslužby v kostele a oddávali se rozjímání. Jinde se adventní doba začínala odpočítávat od svátku sv. Martina. Turonský církevní sněm v roce 567 vyhlásil počátek adventu na začátek měsíce prosince. Snad proto, že ještě než se vytvořily jednotlivé okruhy liturgického roku (viz kapitola Církevní rok), dodržovali křesťané jako prvotní a sváteční den neděli, stal se tento den v některých diecézích oblíbeným počátkem adventu. Neděle jako základ a jádro liturgického roku určovala datum, na které připadne počátek adventní doby například v Miláně. Advent začínal nedělí po sv. Martině a trval šest nedělí. V Římě byla prvním adventním dnem ustanovena neděle po svátku sv. Kateřiny a advent trval čtyři neděle. Římské řešení adventní doby uzákonil v 8. století ve francké říši král Pipin a jeho syn Karel Veliký. V průběhu staletí se stalo závazným pro celý západokřesťanský svět.

Odlišná byla původně nejen doba trvání adventního času. Nejednotnost panovala v předepisování adventního půstu a v adventní liturgii. Postní řád biskupa Perpetua z Tours vyžadoval v roce 462 od věřících, aby „od svátku sv. Martina do svátku Narození Páně postili se třikráte v tém dni”. Synoda v Maconě ustanovila v roce 581 za dny přísného postu „pondělky, středy a pátky adventní od svátku sv. Martina do Narození Páně” a přikázala po celé toto období konání bohoslužeb „jako v postě”. První známky formování vlastní adventní liturgie pocházejí z poloviny 5. století z italské Ravenny. Vlastním tématem liturgie tu bylo očekávání Kristova narození. V jiných zemích naopak církev zdůrazňovala pokání související s chápáním adventu jako obdobím přípravy na příchod „Pána přicházejícího soudit”. Toto pojetí adventu našlo částečně odraz v římské adventní liturgii v nošení fialových mešních rouch a vynechávání Gloria při bohoslužbách na důkaz kajícnosti, přestože obsah adventu v Římě netvořila ani tak parusie, jako radostné očekávání Kristova vtělení. Počátky adventní liturgie spadají v Římě do doby kolem poloviny 6. století, ale teprve sakramentář města Říma z období pontifikátu papeže Řehoře Velikého (590-604) obsahuje čtyři nedělní a tři kvatembrové mše adventního rázu (viz Adventní kvatembr).

V 11. století v západokřesťanském světě zvítězilo římské pojetí liturgie a doba trvání adventu se ustálila na čtyřech nedělích na památku doby, která uplynula od Kristova narození. Počátek adventu, trvajícího 22 až 28 dní, tak může připadnout na jakýkoliv den mezi 27. listopadem a 3. prosincem. Advent, začínající prvními nešporami nedělního dne, se ve středověku stal závazným, čtyři neděle trvajícím obdobím příprav na oslavu Narození Páně a současně i očekávání druhého Kristova příchodu na konci světa.

Dvojí povaha adventní doby ovlivňuje slavení jednotlivých adventních týdnů, které se od sebe liší svou náplní. Od první adventní neděle až do 16. prosince se věřící soustřeďují na parusii, očekávání druhého příchodu Krista na konci věků a Poslední soud. Podle adventní liturgie hovoří evangelium na první adventní neděli o druhém příchodu Páně a nabádá k bdělosti a druhá adventní neděle je ve znamení pokání. Od 17. prosince do odpoledne Štědrého dne je hlavní náplní života věřících rozjímání o událostech předcházejících Kristovu narození, naplněné radostným očekáváním jeho prvního příchodu. Třetí adventní neděle se nazývá podle prvního slova vstupního verše „Radujte se stále v Pánu, opakuji: Radujte se! Pán je blízko”, latinským slovem Gaudete (v překladu znamená: radujte se). Vážnou fialovou barvu pokání o této neděli střídají růžová mešní roucha symbolizující předvánoční radost z očekávání blížícího se svátku Kristova narození. Čtvrtá a zároveň poslední adventní neděle je věnována událostem bezprostředně předcházejícím Kristovu narození a věřící vzpomínají na Zvěstování Panně Marii a na andělovo poselství Josefovi o čistotě Mariině, na setkání Marie s Alžbětou a na důležitá starozákonní mesiánská proroctví. Adventní období vrcholí vigilií (v katolickém náboženství předvečer slavnosti) svátku Narození Páně, 24. prosincem, který je zasvěcen prarodičům lidstva, Adamovi a Evě. Svatý adventní čas končí o odpoledni Štědrého dne. Prvními nešporami svátku Narození Páně začíná doba vánoční.

Protože adventní doba není pro věřící jen vyjádřením tužby po Kristu a radostným očekáváním jeho Narození, ale i obdobím pokání a kajícnosti v souvislosti s jeho druhým očekávaným příchodem, ustanovila církev pro tento čas řadu zákazů a omezení. Od 6. století se tak např. v adventním čase nesměla uzavírat manželství. Pouze na zvláštní povolení biskupovo se mohla konat tzv. tichá svatba. Kněz oddal snoubence časně zrána, kostelní dveře musely zůstat při obřadu zavřené, nesloužila se zvláštní mše za ženicha a nevěstu a svatební veselí, hudba, hluk, tanec a hostina byly zakázané.

Adventní kalendář

V posledních letech patří mezi nejpůsobivější posly předvánočního času adventní kalendář. Děti ho jako první připomínku blížících se Vánoc dostávají od rodičů o prvním adventním dnu. Adventní kalendář jim má připomenout smysl a význam čtyři neděle trvajícího vánočního přípravného času a zároveň pomoci zkrátit čekání na nazdobený stromeček a štědrovečerní nadílku.

Uspíšit malým nedočkavcům tok předvánočního času se poprvé za pomoci barevných obrázků natištěných v dětském kalendáři podařilo podnikavému Mnichovanovi Gerhartu Langovi na počátku dvacátého století. Když v roce 1908 nápaditý mnichovský měšťan a majitel prosperující tiskárny na vlastní náklady vytiskl vystřihovací kalendář s názvem V zemi Ježíškově, nechtěně tím vytvořil krásný a dodnes velmi rozšířený vánoční zvyk: dávat malým dětem o prvním adventním dni dárek - adventní kalendář. Praotec prvních adventních kalendářů byl sestaven ze dvou listů papíru. Na jednom bylo v malých okénkách vytištěno 24 básniček, na druhém odpovídající počet vánočních obrázků. Úkolem obdarovaného dítěte bylo vystřihnout každý den jeden obrázek a nalepit ho k příslušnému textu. O Štědrém večeru se před dětskýma očima objevila vánoční krajinka. Jako každá novinka, zaváděná na přesycený vánoční trh, prožíval i adventní kalendář zpočátku krušné chvíle. Trvalo celých pět let, než si dobyl srdce rodičů a dětí. K jeho masovějšímu rozšíření napomohlo doporučení církevních úřadů a ministerstva školství používat ho na obecných školách jako vhodnou pomůcku v hodinách náboženství. Návrhy na adventní kalendáře, stejně jako na vánoční pohlednice (viz Blahopřání - vánoční pohlednice), připravovali často známí umělci a dětská hračka se postupně stávala malým uměleckým dílkem. Zatěžkávací zkouškou byla první světová válka. Kalendáře úplně zmizely z trhu. O to slavnostnější byl jejich poválečný návrat. Na počátku Hitlerovy vlády byly adventní kalendáře pro svůj náboženský obsah v Německu zakázány. Jejich vydávání bylo obnoveno až v roce 1942. Slova Kristus a křesťanský ale byla po zásahu cenzury nahrazena výrazy germánský a národní, slovo advent vystřídáno předvánočním časem a poetické malůvky vánočních krajinek a andělíčků vystřídaly postavy hrdinných vojáků trávících Vánoce daleko od rodin na frontě. Výtěžek z prodeje šel do vojenských a podpůrných fondů válečných vdov a sirotků. Dnes se tyto adventní kalendáře, mapující jedno z nejtragičtějších období dvacátého století, staly vyhledávaným sběratelským artiklem a jejich ceny se pohybují ve stovkách německých marek.

Po skončení druhé světové války se adventní kalendáře začaly častěji objevovat na pultech obchodů ostatních evropských zemí. Každý národ si zanedlouho vytvořil vlastní variantu předvánočního kalendáře, charakterizující vkus a cítění země. V posledních deseti letech si na adventní kalendáře zvykly i české děti. Škoda jen, že náš trh zatím nenabídl žádný ryze český adventní kalendář, například s obrázky Josefa Lady nebo Dagmar Berkové.

Za oceánem se s adventními kalendáři seznámili nejdříve díky německým přistěhovalcům. K jejich šíření po americkém kontinentu napomohlo vítězné tažení americké armády a návrat vojáků z Evropy do vlasti. V USA se v 50. letech na oblíbené papírové hračce objevil vedle postavy zavalitého Santa Clause v červeném kožíšku lemovaném bílou kožešinkou rozdováděný myšák Mickey Mouse. Vývoj amerického adventního kalendáře neovlivnilo jen studio Walta Disneye. Výrazné úspěchy v dobývání kosmu inspirovaly vydavatele adventního kalendáře Apollo. Na stáncích se objevil o Vánocích v roce 1972. Usmívali se na něm kosmonauti v pestrobarevných skafandrech a létaly realisticky ztvárněné kosmické rakety. V té době se adventní kalendáře nejen vystřihovaly, ale skrývaly v sobě i sladká překvapení v podobě kousku čokolády nebo bonbonu pro každý adventní den. Začalo se experimentovat s náměty obrázků, s trojrozměrností a možností dotvořit kalendář podle vlastních představ. Dětský vkus je konzervativní. A tak adventní kalendáře nadále dobývají kontinenty vyzdobeny zasněženými krajinkami s trpasličími domečky, blonďatými andílky s naducanými tvářemi a Santa Clausem řídícím spřežení sobů.

Adventní kvatembr

Přibližně na počátek čtyř ročních období připadají podle římské liturgie tzv. kvatembrové dny. Tři postní dny (středa, pátek a sobota) čtyř týdnů v roce byly od 8. století označovány jako quattuor tempora, tj. čtyři doby. Názory na vznik kvatembru, který je spojen výhradně s římskou církví, se různí. Protože původně světila římská liturgie jen tři kvatembrové týdny, bývá jeho původ odvozován od oslav tří starořímských pohanských svátků. Oslavy připadaly na dobu sklizně obilí, na vinobraní a na prosincovou setbu. Podle jiného mínění vychází kvatembrový půst ze starozákonních obřadních předpisů.

Nejstarší zpráva o postních kvatembrových dnech se dochovala ze 4. století. Ve spisu Pontia Maxima se doporučuje jejich dodržování s odkazem na starozákonní postní předpisy:

„Toto praví Hospodin zástupů: Půst čtvrtého, půst pátého, půst sedmého a půst desátého měsíce se judskému domu obrátí v radostné veselí a utěšené slavnosti.” (Za 8, 19)

Podle papeže Lva I. (zemřel v roce 461) souvisel kvatembr se změnou ročních období a prosincový (adventní) kvatembr byl chápán jako poděkování za úrodu: „Zvěstujeme vám ... s pastýřskou starostlivostí, abyste konali prosincový půst, aby byla za dokončenou sklizeň všech plodů důstojným způsobem přinesena oběť zdrženlivosti Bohu, jejich dárci.”

Rozhodnutím papeže Řehoře VII. na Římské synodě roku 1087 byl začátek čtyř kvatembrových půstů stanoven na středu, a to na středu „po první postní neděli (postní kvatembr), na středu po Seslání Ducha svatého (svatodušní kvatembr), středu po Povýšení svatého kříže (podzimní kvatembr) a středu po svátku sv. Lucie (adventní kvatembr). Počátek adventního kvatembru tak spadá na den 13. prosince.

Adventní svíce

Světlo je na stránkách Starého zákona spojováno se životem. Pro Izraelity bylo zdrojem štěstí a radosti, neboť když Bůh stvořil světlo a oddělil ho od tmy, „viděl, že světlo je dobré” (Gn 1, 3). Podle starozákonních proroků byl světlem ten, kdo hlásal poznání, slovo Boží. Podle slov Nového zákona je světlem vše, co pomáhá najít cestu k Bohu. Pro stoupence nového křesťanského učení se proto stal nejzářivějším světlem Ježíš Kristus, „svíce, jež bude svítit všem”.

Kult světla byl nedílnou součástí náboženství dávno před vznikem křesťanství. Plamínky věčného světla hořely i v chrámech zasvěcených antickým bohům. Místo svící zapalovali Řekové a Římané na oltářích lněné šňůry napuštěné smolou a včelím voskem, ponořené v hliněných nebo kovových nádobkách naplněných olejem. Jako knot sloužily také spletené traviny opatřené smolným nebo voskovým povlakem. Nedlouho po vzniku křesťanství si věčné světlo našlo cestu do křesťanských bazilik. Olejové kahance začaly být postupně nahrazovány důstojnějšími symboly Mesiáše - štíhlými a voňavými svícemi zhotovenými ze včelího vosku. Svíčky, tak jak je známe dnes, se objevily nejspíše až v dobách pronásledování křesťanů a jejich mihotavá záře osvětlovala noční bohoslužby konané v tajnosti v katakombách. Běžně se voskové svíčky začaly používat při bohoslužbách ve 4. století. Jejich pronikání do křesťanských svatostánků však nebylo jednoduché. Učitel císaře Konstantina Velikého, panovníka, jež křesťanské náboženství v Římské říši zrovnoprávnil s ostatními kulty, tento zvyk kritizoval. Lactantius se křesťanům posmíval, že „zapalují bohu světla, jako by seděl ve tmě”. Jeden z uctívaných církevních otců, svatý Jeroným (Sophronius Eusebius Hieronymus, 348-420), sice připouštěl zapalování svící při bohoslužbách, ale měl k tomuto úkonu i jisté výhrady: „To, že se rozsvěcují svíce, dělalo se modlám, a proto jest to zavrženíhodné; nyní se to dělá mučedníkům, a proto jest to připustiti.” Na některých pozdějších koncilech opětovně docházelo k zákazům zapalování světla (luminaria, candelas, ceriolos incendere), ale voskové a lojové svíce se přesto nakonec staly trvalou součástí církevních obřadů a používaly se v hojné míře.

V každodenním životě se drahé svíčky téměř nevyskytovaly. Ještě ve 14. století bylo světlo vrhané tenkými knoty svíček vzácností i na královských dvorech. Pouze církev se v užívání svíček nijak neomezovala. Jenom „za dob Lutherových spotřebovalo se 35 750 voskovic za jediný rok jen v zámeckém kostele vitemberském”. Planoucí voskové a lojové svíce v křesťanských svatostáncích měly každý den připomínat svou září věřícím světlo věčného života.

Samozřejmě, že tak důležité období, jakým byl v církevním roce advent, kdy dobří křesťané očekávali a připravovali se na narození přislíbeného Mesiáše, se nemohlo obejít bez hořících svíček. Advent provázely plamínky svíček připomínající brzký příchod božského dítěte od první po poslední adventní neděli. Postupné zapalování čtyř adventních svící (vždy jedna každou adventní neděli) se stalo malou slavností téměř všech křesťanských rodin. Zvyk zapalování svící na adventním věnci je přitom velmi mladý. Na svět přišel teprve v 19. století, ale ze své vlasti, protestantské části dnešního Německa, se s nebývalou rychlostí rozšířil po celé Evropě. Protože liturgickou barvou je pro dobu adventu fialová, jsou svíčky na adventních věncích většinou fialové. Některé adventní věnce zdobí růžové svíčky, nebo jedna růžová a tři fialové. Růžová barva je totiž barvou rouch, oblékaných při mši třetí adventní neděle. Symbolizuje předvánoční radost z blízkého příchodu Spasitele. Růžová svíčka se většinou zapaluje vždy o třetí adventní neděli, kterou věřící znají jako Gaudete (Radujte se).

Adventní věnec

Strojení adventního věnce patří k relativně mladým, zato velmi oblíbeným vánočním zvykům. Kořeny tradice sahají do první poloviny 19. století. V Rakousku a Německu jsou adventní věnce prvními posly blížících se vánočních svátků. Nejstarší písemně doložená zpráva o adventním věnci pochází z roku 1838 z bohatého přístavního města Hamburku. Teolog Johann Heinrich Wichern tehdy nade dveře sirotčince, který spravoval, pověsil na počátku adventu velký věnec vyřezávaný ze dřeva. Každý den na něj upevnil jednu zapálenou svíci. Pod věncem stála pokladnička, do které mohli zbožní věřící házet vánoční milodary pro opuštěné a osiřelé děti. Ze severního Německa se zvyk rozšířil do dalších krajů především zásluhou evangelického hnutí mládeže. Mezi dvěma světovými válkami pronikl za hranice německy hovořících zemí. Adventní věnce se už vyřezávaly nejen ze dřeva a barvily na zeleno, ale zhotovovaly se také ze zelených větviček jehličnanů. Živé adventní věnce symbolizovaly věčný život, který věřícím přislíbil Ježíš Kristus. Kruhový tvar věnce vyjadřoval jednotu společenství lidí a Boha, plamen svíček připomínal Krista jako světlo ozařující plamenem lásky každého člověka. Poněvadž adventní čas začíná čtvrtou nedělí před Vánocemi, ustálil se počet svící na adventním věnci na čtyřech. Každou adventní neděli se jedna z nich zapálí.

Dnes se adventní věnce objevují i v českých domácnostech. Vyrábějí se z chvojí, šišek a jeřabinových proutků.

Mikuláš viz Svátek sv. Mikuláše Mikuláška

Mikuláška nebo také Mikulášova matička se občas o adventním čase objevovala místo svého syna, aby dětem připomněla jejich povinnosti (viz Svátek sv. Mikuláše). Nabádala je k poslušnosti, pravidelnému modlení a úctě k rodičům. Málokdy přinesla dárek, raději trestala zlobivé děti metlou. Každý ji hned poznal podle bílých šatů, zamoučněného obličeje, který halila průsvitná rouška, a dlouhých rozcuchaných vlasů. Nosila s sebou březové pruty, zvonek, malý košík s dárky, občas cep nebo kopist. Nebyla zlá, ale pro její svárlivou povahu se jí lidé vyhýbali a raději čekali na hodného Mikuláše, i když ho kromě anděla doprovázel také čert.

V anglosaských zemích, kde je Mikuláš (Santa Claus) podle tradice hlavním vánočním duchem, rozdělujícím dárky mezi děti a dospělé mezi 24. prosincem až 1. lednem, je v této době velmi populární zábavou tzv. Mikulášské čarování. Podle legendy zemřel svatý Mikuláš 6. prosince roku 327 v lykijské Myře. Až do roku 1087 byly Mikulášovy ostatky pohřbeny v tamní katedrále. Když však byla bezpečnost města ohrožena invazí pohanských Saracénů, odvezli zbožní křesťané světcovy kosti do města Bari (podle jiné verze byly svaté ostatky ukradeny benátskými kupci). Občané Bari postavili nad nově zřízeným hrobem baziliku a radovali se z rozkvětu města, které se stalo poutním místem. Amulety z Bari v podobě světce prý přinášely štěstí v obchodě a bohatství. Snad díky nim vznikl v 19. století v Americe zvyk zjišťovat s pomocí figurky Mikuláše, jak bohatá bude vánoční nadílka.

V USA stačí zaskočit do obchodního domu a čarovnou vystřihovánku ve tvaru postavičky sv. Mikuláše (Santa Clause) si koupit. U nás jsou k Mikulášskému čarování zapotřebí šikovné ruce, fantazie, tužka, nůžky, čtvrtka na kreslení a kousek celofánu o velikosti lidské ruky. Na čtvrtku se namaluje postavička Mikuláše ve velikosti dětské dlaně a vystřihne se. Podle papírové šablony se zhotoví ještě jedna figurka z celofánu. Vystřihnout si ji musí každý sám. Jenom tak postava prozradí, jaké dárky o Vánocích na dotyčného čekají. Před tím, než se celofánová figurka položí na dlaň tazatele, zašeptá se zaříkávadlo: „Santa Clausi, Santa Clausi, probuď se! Santa Clausi, Santa Clausi, po pravdě mi odpověz! Jaký bude dárek, co mi letos přineseš?” Potom se panáček položí do rozevřené dlaně a pozorně se sleduje, jak se celofánová postavička pohybuje a kroutí. A jaký symbolický význam mají jednotlivé pohyby? Je to jednoduché: figurka zvedla hlavu - velké překvapení a radost; pohnula nohama - dárek přinese štěstí; pohnula hlavou i nohama - dárek z lásky; pohybuje boky - příjemné překvapení, i když dárek nebude přesně podle představ; celá figurka se kolébá, převrací, „dělá kotrmelce” - dostaneš všechno, po čem srdce touží, a ještě něco navíc; figurka zůstává nehybná - o příštích Vánocích to bude určitě lepší; hlava a nohy figurky se dotknou - nádherný dárek vybíraný s velkou láskou a pečlivostí.

Mikulášské čarování

Mikulášské hry

O svátku sv. Mikuláše se ve středověku pořádaly tzv. ludus episcopi puerorum (biskupské chlapecké hry). Světec byl považován za patrona školní mládeže, a proto se na jeho počest konala v prostředí klášterních a nadačních škol divadelní představení. S rozkvětem měst se hry staly běžnými i v prostředí městských škol a nakonec úplně zobecněly. Ve Francii jsou mikulášské hry doloženy od roku 1291, v Anglii od roku 1299 a v Německu od roku 1304. V našich zemích se žákovské hry uváděly již od 13. století. V Praze se provozovaly v břevnovském klášteře a chrámu sv. Víta. Znali je i v olomoucké katedrále. Hry byly jednou z nejpopulárnějších předvánočních zábav.

Mikulášské pusinky (hubinky)

Dnes již téměř zapomenutým adventním pamlskem, který dětem přinášel v předvečer svého svátku spolu s dalšími dobrotami sv. Mikuláš, jsou mikulášské pusinky. Jejich příprava nebyla složitá. Pěkné, velké, sušené švestky se zalily trochou vody a uvařily se tak, aby nebyly příliš měkké. Zatímco se švestky vařily, udělalo se z 5 dkg opražených a umletých lískových oříšků, stejného množství nastrouhaných mandlí a bílku tužší mandlové těsto, které se pak na prkénku smíchalo s 15 dkg moučkového cukru, jedním bílkem a kandovanou pomerančovou kůrou. Vše se vypracovalo v tuhou hmotu. Ta se rozdělila na tolik dílů, kolik bylo švestek. Šištička z mandlového těsta se vždy vložila do rozpůlené, osušené švestky namísto pecky. Potom se z pěti bílků ušlehal sníh a zašlehalo se do něj asi 10 dkg moučkového cukru. Do směsi se vařečkou lehce a rychle zamíchalo dalších 20 dkg cukru a trochu kakaa. Hotová hmota se nastříkala do tvaru hromádek na chladný a povoskovaný plech. Na každou hromádku se položila švestka s peckou z mandlového těsta a ovoce se přikrylo další vrstvou sněhu tak, aby nebylo vidět, a vznikly na první pohled jednolité pusinky. Protože pečením mikulášské pusinky nabývají na velikosti, je třeba je klást na plech vedle sebe ve značné vzdálenosti. Plech s hubinkami se vloží do mírně prohřáté trouby, kde se pochoutka suší, dokud na povrchu neztvrdne. Potom se hubinky lehce potřou žloutkem a dají do teplejší trouby zrůžovět. Hotové mikulášské pusinky se zabalí do pestrých papírků nebo naskládají do papírových košíčků. A potom už záleží jen a jen na Mikuláši, kdo si na sladké dobrotě s příjemně navinulou chutí nakyslé křížaly pochutná.

Mikulášské stromečky

Ještě dnes v některých oblastech Moravy zhotovují maminky pro své ratolesti v předvečer svátku sv. Mikuláše kdysi velmi rozšířenou pochoutku, které se pro její tvar říká mikulášské stromečky. Ze sladkých stromečků se v 19. století radovaly především vesnické děti. Každá hospodyně pekla oblíbené mikulášské pečivo podle vlastního receptu a rovným dílem ho rozdělovala mezi své děti i koledníky. Těsto na stromečky se připravuje ze 40 dkg polohrubé mouky, 6 dkg másla nebo rostlinného tuku, 1 dcl vlažné vody nebo mléka, 1 vejce, trošky soli a cukru. Hněte se tak dlouho, až se přestane lepit. Potom se z něj připraví dva bochníčky, které se na povrchu pomastí rozpuštěným máslem a nechají se zakryté asi dvě hodiny odpočívat. Potom se těsto rozválí na malé válečky o průměru asi 1 cm. Válečky se spirálovitě navinou na předem připravenou větvičku zbavenou kůry tak, aby připomínala skutečný stromeček. Hotový stromeček, celý pokrytý těstovými válečky, se potře rozšlehaným bílkem a upeče v předem vyhřáté troubě. Upečený mikulášský stromeček se zabodne do podstavce (řepa, jablko...) obaleného barevným vánočním papírem a ozdobí se ořechy, panenskými jablíčky, malými hruštičkami a sušenými švestkami. Při konzumaci stromečku ale nezapomínejte na větvičkovou kostru!

Půst

Délka adventní doby bývala kdysi v různých církvích a diecézích odlišná a stejně tak nebyly jednotné ani názory na adventní půst. Půst znala všechna náboženství. Znamenal částečné nebo úplné zdržování se určitých pokrmů a nápojů, někdy úplné hladovění. O půstu se museli věřící většinou zříci i radostí sexuálního života. Ve Starém zákoně byl půst chápán jako pokání a vyjádření zármutku nad zemřelými. Národ se postil jako celek, když se ocitl v nebezpečí a prosil o spásu a vítězství. Nový zákon odmítal okázalost půstu. Postit se měl věřící ve skrytosti, nevystavovat na odiv své odříkání a odevzdat svou oběť jen Bohu. Půst byl cestou k očistě těla a ducha. Postili se učedníci Jana Křtitele, postil se Ježíš, když se připravoval na své poslání, a snad se po jeho smrti postili i apoštolové.

V nejstarších křesťanských rukopisech chybí jakákoliv zmínka o půstu, přesto se dobrovolné odříkání pokrmu stalo pevnou součástí nového náboženství. Starokřesťanská církev chápala půst jako prostředek k duchovnímu soustředění při přijímání důležitých rozhodnutí. Důraz byl kladen na sebezapření, sebeovládání a snášení těžkostí a protivenství pro evangelium a Ježíše Krista. Křesťané se na rozdíl od Židů (pondělí a čtvrtek) postili ve středu a v pátek. Od 2. století se musel každý křesťan postit v den Kristova pobytu v hrobě (Velikonoce) a potraviny, které tak ušetřil, rozdat chudým. Od 3. století začalo křesťanství chápat půst nejen jako oběť Bohu, ale i jako prostředek k potlačení těla. Postní dny se nebývale rozmnožily. V adventním čase, kdy se teprve očekávalo narození zaslíbeného Božího syna, se stal půst samozřejmostí. Od roku 581 se jako adventní postní dny světilo pondělí, středa a pátek. Po celých 40 dnů se museli postit všichni řeholníci. Advent se proto až do 13. století nazýval také malým nebo 40denním postem (quadragesima). Východní církev také znala adventní půst (quadragesimale), ale věřící ho dodržovali jen posledních sedm dní před Vánocemi. Římská liturgie dnes v adventním čase nařizuje vigilii před Božím hodem a určitá omezení v jídle ve středu a v pátek. Suché dny připadají na dobu mezi třetí a čtvrtou adventní nedělí.

Roráty

Roráty se v našich zemích nazývala votivní mše k Panně Marii, která se sloužila v adventní době. Sloužila se denně nebo alespoň o některých dnech ještě za tmy jako záslibná (votivní) slavná mše ke cti a chvále Bohorodičky missae votivae solemnis, nebo jako záslibná mše soukromá missae votivae privatae. Většinou se slavila jako sobotní mše, ale konala se i ve všední dny adventu. Dnes ji římská liturgie uvádí především jako votivní mši v první části adventu, tedy do 16. prosince. Název roráty (též rorátní mše) byl snad odvozen z počátečních slov vstupního zpěvu Rorate. Kněz před mší svatou klečí na stupni před oltářem a hlasitě zpívá pasáž z Izajáše proroka (45, 8): „Rosu dejte nebesa a oblaky dštěte spravedlivého; otevři se země a vypuč (vydej) nám Spasitele.” Roráty byly také známé jako mše andělská, neboť se při ní předčítá část z evangelia o andělu, který Panně Marii zvěstoval narození Ježíška.

Ruprecht

Knecht (středověký pěší voják) Ruprecht doprovázel v řadě západoevropských zemích sv. Mikuláše na jeho adventní pochůzce. Někdy byl Ruprecht se svatým biskupem Mikulášem mylně ztotožňován. Ruprecht nejčastěji nosil naruby obrácený kožich opásaný povříslem. Na nohou měl vysoké boty, na hlavě kožešinovou čepici nebo vysoký klobouk, tvář halila maska. Rozhodně nepatřil mezi milé předvánoční duchy. Při obchůzce křičel silným hlasem, řinčel řetězy, tloukl do oken a dveří nebo vyzváněl na kravský zvonec. Dětí se ptal, jaký dárek by nejraději dostaly. Nikdy se nespokojil s prostou odpovědí. Musely mu zarecitovat básničku nebo přednést část z Nového zákona. Neposluchy trestal symbolickým výpraskem metlou nebo otcovým opaskem. Občas sám zarecitoval báseň nebo zazpíval vánoční písničku. Ruprechta znali především v Německu, Holandsku, Rakousku a slovinských Korutanech.

Za svůj vznik vděčí Ruprecht reformnímu náboženskému hnutí v německých zemích, které v boji za vymýcení kultu církevních světců (viz Svátek sv. Mikuláše) usilovalo o nahrazení tradičních „papeženských” svatých postavami „připomínajícími čerta”. Postavu Ruprechta nezná východní církev ani jižní Itálie, kde vznikl a rozvinul se kult uctívání sv. Mikuláše. Je to postava výhradně spjatá s protestantismem a bojem za očistu církve - reformací.

Svátky adventního času

Adventní období začíná čtvrtou nedělí před Vánocemi a končí odpoledne 24. prosince. S adventem jsou ale spojovány i některé dny, které mu předcházejí (viz Svátky). Tyto dny byly kdysi historicky spjaty s přípravnou předvánoční dobou a lidová tradice k nim váže řadu obyčejů, přímo s adventem souvisejících. Proto jsou do této kapitoly zahrnuty svátky sv. Martina (11. listopad) a sv. Kateřiny Alexandrijské (25. listopad), které sice nejsou přímou součástí adventu, nicméně je dodnes mnozí tak chápou. Nejdůležitějšími adventními svátky jsou tyto dny: svátek sv. Ondřeje (30. listopad), s ohledem na výpočet počátku adventu může tento den v některých letech patřit mezi předadventní; svátek sv. Barbory (4. prosinec); den sv. Mikuláše (6. prosinec); den sv. Lucie (13. prosinec) a Štědrý den (24. prosinec).

Svátek sv. Martina (11. Listopad)

Svatý Martin přijíždí na bílém koni, říká lidová pranostika a v mnoha zemích je den sv. Martina skutečně považován za počátek zimy. Den sv. Martina byl často posledním radostným svátkem před počátkem přípravného předvánočního času. Době mezi svátkem sv. Martina a adventem se říkalo malý karneval nebo také malý masopust a lidé se o něm veselili, jedli a pili do sytosti.

Vánočním svátkům, které v římské liturgii začínají svátkem Narození Páně a ve východní církvi dnem Zjevení Páně, předcházelo čtyřicetidenní období přípravy na jedno z největších mystérií křesťanského náboženství, narození Syna Božího Ježíše Krista. Je to (dnes již jen čtyři neděle trvající) adventní čas. Stanovení počátku adventu nebylo až do 7. století v západní církvi jednotné. Podle postního řádu biskupa Perpetua z Tours z 5. století se vyžadoval půst třikrát týdně v období od svátku sv. Martina do Vánoc. V některých oblastech, které měly úzké spojení s Byzancí a Jeruzalémem, začínal půst světcovým svátkem a dodržoval se až do Zjevení. Protože se půst vynechával o nedělích ao sobotách, trval 40 postních dní. V Miláně připadal počátek adventního půstu na neděli po sv. Martinu. Proto byl svátek sv. Martina považován za poslední radostný svátek před obdobím kajícnosti, pokání a odpírání potravy. I když počátek adventu již dávno připadá na jiný den a den sv. Martina není adventním ani vánočním svátkem, opravňuje historie vzniku křesťanských adventních a vánočních zvyků zařadit svatomartinské oslavy do této kapitoly jako plnoprávného člena početné rodiny předvánočních obyčejů.

Biskup Martin z Tours byl jedním z nejoblíbenějších a nejuctívanějších křesťanských svatých. Podle dochovaných zpráv sv. Martin žil ve 4. století. V Galii založil polopoustevnickou řeholní komunitu. Byl zvolen biskupem v Tours a proslavil se svými kázáními, misionářstvím a dobročinností. Byl prvním svatým, který byl uctíván, aniž by se stal mučedníkem. Popularitě sv. Martina napomohlo i šíření tří dopisů a životopisu, který sepsal jeho přítel Sulpicius Severus. Kult sv. Martina se rychle šířil po celé Evropě. K jeho proslulosti přispělo i rozhodné vystoupení proti rozsudkům smrti za čarodějnictví. Plášť, o nějž se Martin podle legendárního vyprávění kdysi rozdělil se žebrákem (viz kapitola Kristova družina - Svatý Martin), byl uctíván jako francká říšská relikvie a brán do všech válečných tažení. V dobách míru byl ukryt v královském paláci v Paříži. Pařížská Sainte-Chapelle (Svatá kaple) prý nese jméno po Martinově plášti (cappa, cappela - plášť). Sv. Martin je dodnes jedním z nejuctívanějších svatých ve Francii a kryptu baziliky sv. Martina v Tours, kde je uložena část ostatků, navštěvuje řada poutníků. Život „biskupa chudoby a chudých” inspiroval francouzského spisovatele Victora Huga, když v Bídnících vytvářel postavu dignského biskupa Karla Františka Lidumila Myriela, jako zosobnění křesťanské lásky.

Listopadový den, na nějž připadá svátek sv. Martina, byl považován za významný mezník roku již v předkřesťanských dobách. Ve starověkém Římě měl 11. listopad důležité postavení jako den přinášení obětí a věštění počasí. Staletá tradice Martinova průvodu a s ním spojeného hodování sahá do doby antiky. Svátek svatého Martina z Tours milovaly ve středověku zvláště děti, které se nemohly dočkat svatomartinských průvodů s pestrobarevnými lucernami a lampiony. V předvečer sv. Martina se navštěvovali přátelé a rodiny si sedaly k svátečně prostřenému stolu s tučnou svatomartinskou husou a svatomartinským pečivem. Svátek totiž připadal na dobu hlavního tahu hus. Svatomartinská husa byla známým a oblíbeným pokrmem ve Francii, Německu, Anglii i Nizozemsku. U nás se většinou podávala i o první neděli následující po svatém Martinu, tedy podle liturgie sv. Ambrože o prvním dni adventu. Pečená svatomartinská husa byla posledním sytým jídlem před adventním postem. O „tučnú husu” žádali žáci vrchnost již v 15. století!

Mikoláš Aleš: Sv. Martin přijíždí na bílém koni

V našich zemích se s husičkou čarovalo. Aby byl čeledín pilný a celý rok „lítal”, dávala mu hospodyně křídlo. Z husí kosti, které se říkalo kobylka, se předpovídala budoucnost. Bílá barva znamenala krutou zimu a něčí úmrtí, tmavá Vánoce na blátě a příchod dítěte, skvrnitá peníze a svatbu. Děvčata pekla svým miláčkům zvláštní svatomartinské pečivo ve tvaru rohů a podkov, aby jim po celý rok vydržela mužná síla. Na koledu chodili o svátku sv. Martina od 14. století nejen chudí žáci, ale i kanovníci, obecní pastýři a městský kat. Biskupův den byl jedním z tradičních termínů, kdy se propouštěla čeleď, vyplácela se jí mzda a prodlužovaly se pracovní smlouvy nebo se uzavíraly nové. Svatý Martin byl podle selského kalendáře začátkem hospodářského roku. Musely se sice platit daně, ale také se pořádně slavilo. Martínci (propuštěná čeleď) se dopouštěli taškařic, výtržností a rozpustilostí, které by jim jindy sotva prošly. V řádu královského města Prahy z roku 1598 upozorňoval císař Rudolf II. královské poddané, že: „...strany pak Martínkův, kteří obyčej mají ze všech krajin při sv. Martině dosloužíce, do Prahy se obraceti a zdež v zahálce zůstávati: na to taky úředníci pozor míti budou, aby jich šenkýřově nepřechovávali”. Ke dni sv. Martina uzavíraly obce smlouvy s obecním pastýřem, ovčákem a ponocným. Pastýř musel být nejen spolehlivý a zkušený, ale musel umět také léčit, vyznat se v počasí a trochu „čarovat a zaříkávat”. Po podepsání smlouvy se konala oslava, tzv. Bejkova svatba nebo martinská sýpka. Pastýř vystrojil podle dobrého mravu pro celou vesnici hostinu s pečenou husou, koláči a pivem. O martinských oslavách se v Čechách pekly výhradně koláče, buchty byly považovány za „chudé”, protože je hospodyně dávaly jako výslužku odcházející čeledi.

V mnoha zemích se v předvečer sv. Martina pálily martinské ohně. Měly spálit zášť a nenávist v lidských srdcích a očistit je před nastupujícím adventem. Se svátkem sv. Martina je spojena i řada pranostik a věšteb o počasí. Podle selské pranostiky otištěné v roce 1710:

Na den sv. biskupa Martina

milý hospodář a jeho družina husy jedí, víno k tomu pijíce

štědrého Martina chválíce

páni, žáci a kněží se radují

neb se jim koledy přibližují.

Pacholci a dívky svobodu mívají,

au jiných pánů se zjednávají.

Snad nejznámější věštbou o počasí je říkanka: „Přijede-li Martin na bílém koni, metelice za metelicí se honí.” Neméně známá je i předpověď: „Martin a Kateřina na blátě, Vánoce na ledě.” A znáte tuhle: „Jsou-li na Martina mračna, zima je levná, a jestli je noc jasná, zima je mastná?”

V alpských zemích a Bavorsku se říká, že pokud chcete další rok prožít ve zdraví a štěstí, musíte udělat o sv. Martinu alespoň jeden dobrý skutek. Jaký to bude, záleží jen a jen na vás. Světec se vám potom za dobré dobrým odmění.

Svátek sv. Kateřiny (25. Listopad)

Svátek Kateřiny Alexandrijské, křesťanské světice, panny a mučednice, je jedním z posledních předadventních dnů, naplněných veselím, před počátkem tichého adventního času. Měl významnou úlohu v lidových obyčejích. Kateřině se dostávalo značné úcty jako patronce univerzit, studentů, vědců, knihtiskařů, jedné ze čtrnácti svatých pomocníků v nouzi. Oblíbenou kratochvílí byly hry o životě a smrti svaté Kateřiny. S jejím svátkem jako s důležitým dnem selského kalendáře byla spojena řada pranostik: „Když chodila sv. Kateřina po ledě, chodil sv. Štěpán po blátě.” Vázala se k němu i řada zákazů.

Protože světice byla mučena speciálně sestrojeným zařízením o čtyřech kolech s ostrými hroty po obvodu a jejich otáčením bylo její tělo drásáno (viz kapitola Kristova družina - Svatá Kateřina), nesmělo se o tomto dni pracovat s ničím, co mělo kola, ať to byl povoz, kolovrat, mlýn nebo obyčejný trakař. V den sv. Kateřiny končila dříve pastva a začínalo se se střihem ovcí. Svátek světice byl jedním ze dnů, kdy děvečky a čeledínové dostávali mzdu, mohli se vyvázat ze služby nebo uzavřít novou pracovní smlouvu. Nejbujnější kateřinské oslavy začínaly z večera rozpustilou taneční zábavou. Ve většině zemí platilo při tanci v hostincích „ženské právo”. Svobodná děvčata i vdané paní si samy vybíraly tanečníky, nabízely jim občerstvení, platily muzikantům a nestyděly se objednat si sólo nebo pálenku. Jen o půlnoci byla mužům na rozloučenou se svatou Kateřinou dopřána pánská volenka. Často se tancovalo do prvního kuropění a spát se šlo až s prvním slunečním paprskem. Po sv. Kateřině začínal advent, postní doba, kdy platil přísný zákaz tance, zpěvu a zábav.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Malá encyklopedie Vánoc.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.