SPLNĚNÁ

PŘÁNÍ

ODHALTE

SKRYTOU SÍLU

SVÉ PŘEDSTAVIVOSTI

SPLNĚNÁ

PŘÁNÍ

ODHALTE

SKRYTOU SÍLU

SVÉ PŘEDSTAVIVOSTI

Dr. Wayne W. Dyer

Praha 2012

WISHES FULFILLED

Copyright © 2012 by Wayne W. Dyer

Originally published in 2012 by Hay House Inc., USA

Wayne Dyer’s editor: Joanna Pyle

Tune into Hay House broadcasting at:

www.hayhouseradio.com

SPLNĚNÁ PŘÁNÍ

Copyright © KELTNER Publishing s.r.o., 2012

Překlad © PhDr. Helena Hartlová, 2012

www.keltnerpublishing.cz

ISBN ePub: 978-80-87642-18-4

ISBN mobi: 978-80-87642-17-7

O AUTOROVI

Dr. Wayne W. Dyer je světově uznávaný odborník a spisovatel, autor více než 30 knih pro dospělé a pro děti, z nichž mnohé se staly bestsellery. Vytvořil mnoho audio a video programů a vystupuje velice často v televizních a rozhlasových pořadech. Je autorem unikátní série motivačních knih pro děti: Už žádné výmluvy!, Jsi mnohem víc než jen to, co máš!, Nedej se zastavit!, Jsi skvělý! a Já jsem.

Dr. Dyer získal doktorát v oblasti výchovného poradenství a je profesorem na St. John‘s University v New Yorku.

Fanoušci a příznivci nazývají Wayna Dyera láskyplně „otcem motivace“. Přestože strávil dětství v dětských domovech a pěstounských rodinách, podařilo se mu překonat nejen toto období, ale také mnoho dalších životních překážek a splnit si svá přání a své sny. Dnes učí druhé, jak dělat to samé – jít za svým cílem a naplňovat svoje sny.

Je otcem osmi dětí a dědečkem pěti vnoučat. Pokud zrovna necestuje a nepřednáší, najdete ho doma na ostrově Maui, jak plave, prochází se po pláži nebo píše novou knihu.

Tato kniha je vám k dispozici také v elektronické podobě na:

www.DYER.cz

Poznámka redakce

Úryvky z básní v překladech Hany Žantovské (Browning), Zdeňka Hrona (Blake), Jiřího Šlédra (Dickinson).

Věnováno autorovi všech věcí…,

jehož jméno je Jsem, který jsem

„Víš, kdo tě drží?“

„Smrt.“ Však odpověď

zní stříbrná:

„Ne smrt, já láska jsem.“

ELIZABETH BARRETT BROWNING

ZAČÁTEK

∞

Rozhodl jsem se uvést tuto knihu několika zkušenostmi, které se dotkly mého života a které odrážejí můj vztah k zásadním poselstvím, o nichž se ve Splněných přáních dočtete. K těmto významným životním událostem došlo v době, kdy jsem knihu psal, a obsahují prvky synergie a synchronismu, jež považuji za velmi vzrušující a slibné. Nabízím vám program, který vám, jak věřím, zaručí schopnost uskutečnit v životě vše, co si budete přát, za předpokladu, že vaše přání budou vždy v souladu se Zdrojem bytí. Při psaní knihy jsem měl to štěstí, že jsem mohl zažít na vlastní kůži ve svém každodenním životě, jak tento proces funguje. Rozhodl jsem se, že se s vámi o tyto zázračné události podělím velmi osobním způsobem.

S tím, jak vstupuji do osmého desetiletí svého pobytu tady na planetě Zemi, zjišťuji, že se ohlížím za význačnějšími událostmi života, které mne ovlivnily a přitom působily dojmem, jako by se prostě jen objevily. S odstupem času si uvědomuji, jaký vliv měly na to, že jsem opustil směřování ovládané egem, jímž se můj život v oněch dřívějších dobách vyznačoval. Když se tyto mimořádné významné události nebo lidé v minulosti objevili, nedokázal jsem, stejně jako to v danou chvíli nedokáže většina z nás, vnímat širší perspektivu toho, co se vlastně odehrává. Nyní, z perspektivy zpětného pohledu a psaní o tom, jak žít duchovním životem splněných přání, chápu tyto události jako kousíčky skládanky velkého obrazu, který je dnes pro mne úchvatnou a velmi smysluplnou inspirací.

Svatý František

Jedním z těch, kdo se v mém životě objevili, byl muž žijící ve 13. století, známý jako svatý František z Assisi. Nebyl jsem vychován v žádné zvláštní náboženské víře, zřejmě proto, že mě v dětství přesouvali do různých náhradních rodin. Nedostalo se mi katolického vzdělání a nikdy jsem se nesetkal s žádným ze svatých ani jejich učením. Přesto se tento mnich, jenž žil tak podnětným životem v Kristu, měl z nějakého záhadného (i když dnes mnohem méně záhadného) důvodu stát jedním z nejvýznamnějších a nejvlivnějších jedinců, kteří kdy zkřížili mou životní cestu.

Prvně se vliv svátého Františka v mém životě objevil v podobě velkého, krásně zarámovaného grafického listu s celou „Modlitbou svatého Františka“, jenž mi kdosi věnoval po přednášce, kterou jsem měl před více než 25 lety. Poselství této modlitby se mnou hluboce souzněla, a modlitba se mi líbila i na pohled, a tak jsem ji pověsil do chodby vedoucí k ložnicím mých dětí. Během těch deseti let, kdy tam visela, jsem kolem modlitby musel projít alespoň desettisíckrát. Často jsem se zastavil, přečetl si několik řádek a rozjímal nad kouzlem jejích slov: Kde je nenávist, tam ať přináším lásku a Kde je temnota, ať přináším světlo.

Ta slova na mne působila spíš jako návod než modlitba. Zbožňoval jsem představu, že nenávist může přerůst v lásku a temnotu lze osvítit, a to nikoli prosbou k Bohu, aby to udělal, ale tím, že se člověk stane láskou a světlem. Působilo to jako příslib, že my lidé jsme schopni doslova změnit utrpení a bolest tím, že proměníme sami sebe, a líbilo se mi o takovém úspěchu uvažovat. Ale z dnešního pohledu vidím, že jsem ještě nebyl připravený žít poselství svatého Františka, ani o něm psát tak, jak to dělám v této knize.

Francesco di Pietro di Bernardone (1181–1226) však vstoupil do mého života a jeho vliv mě s postupujícími lety pomalu začal pohlcovat. V devadesátých letech jsem byl přemluven k cestě do Assisi a během pobytu jsem se tam nevysvětlitelně cítil jako doma. Procházel jsem se po polích, po nichž se procházel František; meditoval jsem v téže kapličce, v níž se on modlil. Stál jsem u jeho hrobu uchvácen ohromujícím tělesným pocitem spojení s tímto mužem, který žil více než osm set let předtím, než jsem se narodil.

Začal jsem o Františkovi číst a nesmírně mne dojala jeho spalující touha naplnit vlastní dharmu, spolu s odhodláním nedopustit, aby se jeho snu cokoli stavělo do cesty. I já cítil vnitřní puzení dělat práci, kterou jsem celá ta léta vykonával. I já měl období, kdy jsem sešel z cesty, a vnitřní hlas mne vždy přivedl zpátky ke každodennímu psaní a žití – k mému božskému poslání.

Přibližně před deseti lety jsem věděl, že budu psát knihu o tom, že každý problém má duchovní řešení (There’s a Spiritual Solution to Every Problem), neměl jsem ale jasno v tom, jak úkol pojmout. V hluboké meditaci jsem uslyšel silný hlas, který mne nabádal: Postav to na „Modlitbě svatého Františka“, která ti visí doma na stěně. Byl to okamžik takové průzračnosti a čisté vize, že jsem najednou pocítil, jako by už ta kniha byla napsána. Jediné, co jsem musel udělat, bylo dovolit si „být nástrojem tvého pokoje“.

Znovu jsem se vrátil do Assisi a znovu zažil něco zázračného. Zažil jsem uzdravování svého těla, které je dodnes záhadou jak pro mě, tak pro mé přátele-lékaře. (Příběh o tomto uzdravení a o svém vidění svatého Františka vyprávím ve filmu The Shift.) Tento mnich žijící ve 13. století mi znovu změnil život. Zjevil se mi a ukázal, že neexistují hranice toho, co se může stát, když člověk žije z Bohem naplněné perspektivy. Při druhé návštěvě Assisi jsem si zapsal velké množství poznámek a po návratu jsem se hravě pustil do psaní knihy. Téma knihy, tedy to, že každý problém má duchovní řešení, se navíc stalo východiskem pořadu veřejnoprávní televize a milionům lidí se učení svatého Františka dostalo do jejich domovů. To vše díky tomu, že jsem byl povolán, abych o těchto pravdách, hluboce proměňujících lidský život, napsal.

Před lety mne upoutalo beletristické převyprávění života svatého Františka z Assisi jedním z největších spisovatelů naší doby, Nikosem Kazantzakisem. A dodnes si v jeho úžasném románu (Život sv. Františka) pravidelně čítám a pokaždé zjišťuji, že mě jeho obsah dojímá k slzám a přivádí k vyššímu vědomí.

Přibližně před rokem jsem zažil během hluboké meditace další silné puzení. Tentokrát šlo o to, abych vzal skupinu lidí do tří duchovních míst, konkrétně do těchto evropských měst: do Lurd ve Francii, Medžugorje v Bosně a Hercegovině a samozřejmě Assisi v Itálii. Cestu jsme nazvali „Zázračné zážitky“ a přihlásilo se nám 162 lidí z celého světa, kteří si přáli navštívit tato posvátná místa, kde se ve 13., 19. a 20. století odehrály skutečné zázraky. V každém z oněch pozoruhodných míst jsem nabízel dvouhodinovou přednášku, a když jsme se shromáždili první večer v Assisi, řekl jsem všem, že skutečně naplňujeme vizi svatého Františka. Jeho cílem bylo vnést povědomí o životě v Kristu do celého světa, do jedné farnosti po druhé, do jednoho města po druhém, do jedné země po druhé. Naší cesty se účastnili lidé ze všech světadílů, zástupci všech věkových skupin, od dospívajících po osmdesátníky. Byli tu zástupci všech profesí, všech náboženských přesvědčení, všichni s toutéž myšlenkou: pomoci našemu světu, aby se stal místem obydleným lidmi, kteří si přejí stát se „nástrojem pokoje“, a přesně takový svět stvořit z našich nejhlubších přání, jež touží po svém naplnění.

Druhý den v Assisi, při mé třetí návštěvě božského města, se všech 162 osob shromáždilo ve starobylém kostele, postaveném před stovkami let v době, kdy zde František žil a založil františkánský řád. Jak se moje dvouhodinová řeč v této svaté budově odvíjela, stalo se mi něco, co jsem za téměř čtyři desítky let přednášení na veřejnosti dosud nezažil. Cítil jsem, že se cosi zmocnilo mého těla, a já zůstal oněmělý. Četl jsem zrovna z Kazantzakisova Života sv. Františka a na konci ukázky jsem zkrátka znehybněl. Mé tělo se odmítalo pohnout. Dal jsem se do takřka neovladatelného vzlykotu, načež všichni posluchači vstali a v tichosti ke mně vztáhli ruce. Všichni věděli, že se odehrává vskutku metafyzický děj.

Vzniklo mnoho fotografií, na nichž hovořím v kostele pod vyobrazením Ježíše Krista. Právě si prohlížím jednu z nich, na níž se při této mimořádné přednášce v onom svatostánku v Assisi objevil velmi rozměrný orb. Jde o světelný úkaz-kruh, k němuž se v této knize ještě vrátíme.

S jistotou mohu říci, že jsem ve vlastním těle znovu ucítil sílu svatého Františka. Prožíval jsem ho, nejen jeho slova a nejen všude kolem sebe, ale i v sobě – jako sebe –, zatímco jsem hovořil k oněm 162 lidem, kteří, jak to cítím, byli jistou katalytickou skupinou shromážděnou za účelem naplnění kolektivní dharmy, pocházející z myšlenky v mé představivosti a nyní působící jako aktivní síla pro dobro našeho světa. Když se ohlížím za svým životem, k událostem, které přivedly svatého Františka do mého života, jeví se jako zřejmé, že jsem v té době nedokázal rozpoznat jejich význam. Jen jsem dělal, k čemu jsem se cítil povolán. A musím říci, že Francesco se neomezil jen na občasné vstupy do mého života s příležitostným poselstvím k podnícení mého duchovního probuzení. Vlastně převzal iniciativu a změnil směr, jímž se můj život v té době ubíral – většinu času ve mně žil.

Svatého Františka pro tuto chvíli opustím a budu vyprávět o jiné zářící bytosti, která vstoupila do mého života před přibližně šesti lety.

Lao-c´

V roce 2005 jsem se znovu seznámil se starověkým duchovním textem Tao te ťing, vyprávěným před nějakými dvěma a půl tisíci lety tehdejším čínským Mistrem Lao-c´. Někteří lidé tuto knížečku obsahující 81 krátkých veršů považují za nejmoudřejších ze všech knih, které kdy byly napsány. Měl jsem o Tao zběžné povědomí, rozhodně však v mém životě nepředstavovalo nijak významné učení. Přesto jsem si povšiml, že jsem ve svých 65 letech každou chvíli četl a přijímal poselství z Tao te ťing, jež lze volně přeložit jako Kniha o životě v ctnosti a velké cestě.

Znal jsem některé z nejčastěji citovaných pasáží z textu, a dokonce jsem je použil ve svých dříve vydaných knihách, ale teď v roce 2005 se zdálo, že jsem jimi z nějakého důvodu obklopován prakticky dennodenně. V restauraci se objevilo několik řádek z Tao na jídelním lístku. Další citace jsem slyšel v několika televizních pořadech. V knihkupectví byl překlad omylem umístěn na polici hned vedle jedné z mých knih. Jeden z blízkých přátel mi vyprávěl příběh, jak se stal taoistou, a jaký mu to přineslo klid. A kdosi neznámý mi poslal balíček kartiček obsahujících všech 81 krátkých veršů spolu s vyobrazením Laa-c´ jedoucím na volovi; zdálo se, že ke mně tato podobizna promlouvá tak jako do té doby žádná jiná kresba.

Potom jsem jednoho rána při meditaci ucítil silné vnitřní nutkání přečíst si celou knihu Tao te ťing, a ještě tentýž den jsem to také udělal. Večer jsem zavolal svému nakladateli a řekl mu, že chci napsat krátký esej ke každému z jedenaosmdesáti veršů o tom, jak uplatnit starou moudrost Laa-c´ v dnešním moderním světě, a vydat je jako jeden svazek s názvem Change Your Thoughts Change Your Life. Od toho okamžiku jsem začal s Laem-c´ zažívat tentýž vztah jako celých předešlých zhruba deset let se svatým Františkem. Začal jsem tohoto muže slýchat, jak ke mně hovoří při mých ranních meditacích.

Zmínil jsem se o tom ve svém pravidelném týdenním pořadu na HayHouse Radio.com a výtvarnice jménem Magali mi živě do vysílání oznámila, že podobu Laa-c´ vložila do obrázku, který vytvořila v zápalu automatického malování a že mi ho posílá. Obraz přišel prostřednictvím noční doručovací služby a já s touto podobiznou doslova rozmlouval celý rok 2006.

Každý týden jsem trávil čtyři a půl dne studiem, meditacemi, intelektuálními úvahami a rozborem jednoho verše z Tao te ťing. Ve zbylém půldni, po meditaci s obrázkem Laa-c´, jsem prostě nechal slova plynout na stránky. Celý rok 2006 jsem strávil komunikací s Mistrem Lao-c´, s pohledem upřeným  na jeho portrét a pozorováním, jak mne jeho oči zdánlivě sledují, když jsem se pohyboval po prostoru vyhrazeném pro psaní, a – což bylo nejvýznamnější – nasloucháním a umožněním toho, aby slova procházela mým srdcem a vtělila se do stran.

Rok hlubokého ponoru do Tao te ťing mi skutečně změnil život. Naučil jsem se a praktikoval základní poselství pokory, prožívání záhad, spokojenosti, jednoduchosti, klidu a nalézání Boha nikoli v pravověrnosti, ale spíše v přírodě. Lao-c´ se stal mým stálým společníkem a jeho kniha vedla k osvícenějšímu způsobu života nejen mého. Totéž vyvolávala i u mnoha milionů dalších lidí. Televizní stanice The Public Broadcasting Service (PBS) mi umožnila představit jádro starověkých poselství Laa-c´ v charitativním pořadu, který se vysílal mnohotisíckrát, často v hlavním vysílacím čase ve Spojených státech a v Kanadě. Nějakým záhadným způsobem, známým pouze neviditelné Tao nebo jediné Božské mysli, jsem se stal nástrojem k předávání těchto silných poselství velkému množství lidí, dvacet pět století po odchodu Laa-c´.

Svatý František a Lao-c´ a jejich učení zůstávají i dnes nesmírně významnými v mém každodenním životě. Oba muži jsou ale něčím víc než jen mými duchovními učiteli. To, že se v mém životě objevili, ovlivnilo bezpočet dalších lidí, včetně vás, když se nyní pouštíte do čtení této knihy.

Brendin dopis

Nyní se s vámi podělím o úžasný dopis, který mi přišel před několika dny, zrovna když jsem se chystal psát tyto úvodní stránky ke Splněným přáním. Prosím, abyste jej četli s otevřenou myslí a poté mi dovolili vysvětlit, jaký má pro vás význam v situaci, kdy tuto knihu začínáte číst.

Vážený pane doktore,

zázraky se dějí. Cítím povinnost podělit se s Vámi o velmi čerstvý zážitek, protože jste byl součástí zázraku, který jsem zažila.

Před několika měsíci jsem slyšela o Vaší cestě „Experiencing the Miraculous“ a věděla jsem, že se musím stát její součástí. Život je pro mě zrovna teď složitý, jelikož procházím obrovskou změnou, a tak bylo zřejmé, že k vyřešení logistiky odjezdu na evropskou cestu bych potřebovala nějaký zázrak, ale já byla otevřená všemu. Vyslovila jsem svůj záměr nahlas. Řekla jsem: „Mám v úmyslu zažít zázraky s doktorem Waynem“ a potom jsem nechala na Bohu, ať vymyslí všechna jak.

Uplynulo několik měsíců a moje situace se měnila jen pomalu, a moje cesta tak nebyla zamluvena. Nepřestávala jsem věřit a věděla jsem, že s Vámi zažiju zázraky, i když mi každodennost stále opakovala: „nepravděpodobné“. Na začátku dubna mě můj nabitý program přiměl odcestovat s mou čtrnáctiletou dcerou Emily do Kelowny v Britské Kolumbii, kde se měla zúčastnit pěveckého festivalu. Z místa, kde bydlím, je to osm hodin jízdy, ona je ale velice zapálená do opery, a umožnit jí jet do Kelowny a pracovat tam s některými odborníky mi rozhodně dělalo radost. Náhodou tam také žijí moji rodiče, takže jsem jim zavolala, že přijedeme.

Mluvila jsem s maminkou pár minut, řekla jsem jí, kdy přijedeme, a povídaly jsme o tom a o onom, když jsem slyšela tatínka, jak v pozadí něco mumlá. Mamka mi to tlumočila: „Tvůj otec říká, že Dr. Wayne Dyer bude v úterý večer ve Vernonu, pokud by ses na něj chtěla jet podívat.“ Tak tedy, když jsem zvedla telefon (a sebe) z podlahy, zeptala jsem se taťky, jestli by nešel se mnou, připojila jsem se na internet a koupila lístky. Netřeba říkat, jak jsem byla nadšená, že je Bůh tak milostivý a přivedl Vás ke mně náhradou za moji neuskutečněnou cestu do Evropy.

Přišel večer Vaší přednášky a já dychtivě seděla ve 14. řadě. Když jste vešel na podium a začal mluvit, stalo se něco podivného. Už se to stalo jednou předtím, když jsem viděla malého chlapce zpívat „Ave Maria“ a kolem něj se objevila obrovská aureola světla. Nejdřív jsem si tenkrát myslela, že na mě jde migréna, ale to světlo bylo jen kolem toho chlapečka. Totéž světlo obklopovalo Vás. Ať jste se na jevišti pohnul kamkoli, to světlo Vás následovalo, Vás a jenom Vás. Myslela jsem si, že by to mohl být jevištní reflektor nebo okolní atmosféra v aréně, ale okolo té paní, co Vás představovala, žádná aureola nebyla.

Potom se stalo něco ještě podivnějšího. Doktore Wayne, mluvil jste o svatém Františkovi a před mýma očima jste se proměnil. Vaše tělo bylo oblečené do dlouhého roucha a Vaše rysy se proměnily tak, že jste skutečně byl svatým Františkem z Assisi. Trvalo to jen okamžik, ale bylo to silné, emotivní a velmi, velmi skutečné.

Potom se ale stalo cosi ještě podivnějšího. Začal jste mluvit o Laovi-c´, a proměnil jste se v něj! Na záda vám spadal dlouhý cop, a já viděla, jak se Vaše tvář zcela proměnila do podoby Laa-c´. Znovu to trvalo jen okamžik, ale ten zážitek se mnou zůstane už napořád.

O přestávce odešel tatínek na toaletu a já vstala, abych si protáhla nohy (a osušila oči). Ucítila jsem v dlani něčí teplou dlaň, pohlédla dolů a uviděla drobnou paní, velice starou, s úžasným úsměvem, která mě vybídla, abych se posadila vedle ní. Sedla jsem si a ona se mi upřeně dívala přímo do očí. Řekla mi, že se na mne pořád dívá, protože zářím světlem, a ona měla pocit, že pozoruje nějakého anděla. Nemohla jsem odtrhnout zrak od jejích očí a říkala jsem si, že ji odněkud znám, protože jsem poznávala její mihotavé zelené oči. Mluvily jsme spolu a občas jsme řekly totéž naráz. Věci jako „Všichni jsme stejní“ nebo „Neexistuje nic než láska“ a jiné hluboce duchovní věci. Připadala jsem si jako ve snu, a než jsme se nadály, byl jste zpátky na jevišti a tvořil svá kouzla. Rozhodla jsem se, že s ní potřebuji zůstat v kontaktu a získat po vystoupení její jméno a číslo. Navzdory mým dobrým úmyslům ale, když vystoupení skončilo a my se zvedli k odchodu, paní nebyla k nalezení. To mě překvapilo, protože předtím seděla dvě sedadla ode mě, a já ji vůbec neviděla odcházet.

Tatínek a já jsme odešli, a když jsem na parkovišti couvala s autem, zahlédla jsem ve zpětném zrcátku svoje oči. A tehdy jsem si uvědomila, kde už jsem ty mihotavé zelené oči viděla.

Nemožné? Možná… ne. Ani pro jedinou z těch věcí, které jsem toho večera zažila, nemám žádné vysvětlení, ale každý den děkuji za to, že jsem mohla „zažít zázraky“ s doktorem Waynem, tak jedinečně a krásně.

Namaste,

Brenda Babinski

Pokud si lámete hlavu nad „mihotavýma zelenýma očima“, mně osobně to naprosto dává smysl, protože se mi okamžitě vybavuje, jak mi matka sedmi z mých dětí, Marcelene, vyprávěla o svém zážitku při narození jejího prvního syna Shanea. Zápolila v nemocnici s porodními bolestmi a nechtěla, aby jí dali narkózu. K jejímu lůžku přišla sestra s výraznými zrzavými vlasy, osušila jí čelo, mluvila na ni konejšivě a láskyplně, říkala jí, jak má dýchat, a zůstala s ní po celou dobu porodu. Když se druhý den po té úžasně užitečné sestře sháněla a ptala se, jak by jí mohla nejlépe poděkovat, bylo jí řečeno, že v té nemocnici nikdo odpovídající jejímu popisu nikdy nepracoval. Andělské vedení – snad. Brendino setkání se stařičkou drobnou paní také mohlo být setkáním s jejím nejvyšším já (viz třetí kapitola).

Brendin dopis zařazuji na toto místo na začátku knihy, abyste si mohli udělat představu o tom, co všechno je možné, když začnete přijímat pocit splněného přání, jak podrobně popisuji v šesté kapitole. Mé první myšlenky při čtení Brendiných slov tehdy vycházely přímo z mého ega, které prohlásilo: Zřejmě jsi byl ve dvou ze svých minulých životů Lao-c´ a potom svatý František, a proč taky ne. Koukni na sebe, jak jsi důležitý a co všechno děláš, aby se tohle místo stalo duchovně probuzenějším. Potom jsem zatelefonoval Anitě Moorjani do Hongkongu, dopis jí přečetl, a ona mé myšlenky ovládané egem rychle poslala spát.

Řekla mi, že její zážitek pobytu na „druhé straně“ byl naprosto jasný v jedné věci: všechno se odehrává naráz. Neexistuje žádná minulost ani budoucnost, jen jedno jediné teď. A nejblíže k této myšlence ji přivádělo přesvědčení, že to jsou všechno paralelní životy.

Vím, jak matoucí je uvažovat o neexistující minulosti, neexistující budoucnosti a neexistujícím lineárním vědomí, zvlášť když mozek (což je jediný nástroj, který k takovému uvažování máme) je v těle, které je samo lineární a rozhodně má svůj začátek a bude mít konec. Tato představa, že se všechno odehrává naráz, je zkrátka jednou z těch velikých záhad. Přesto ale občas ve snovém stavu nebo hluboké meditaci tuto nelinearitu na kratičký okamžik zahlédnu. Snad se vám podaří trochu lépe pochopit, jak se jí tato jednota stavu teď vyjevila, když se vydala na cestu uzdravování, pryč od prognózy jisté smrti.

∞

Byl bych rád, kdybyste během četby Splněných přání věnovali pozornost tomu, jak důležité je naučit se cítit ve vlastním těle to, co si přejete uskutečnit. Věnujte mimořádnou pozornost tomu, co znamená vnitřně vědět, že jste v tomto našem materiálním světě na Zemi skutečnou božskou bytostí. V pasážích, jež následují, opakovaně zdůrazňuji důležitost představivosti při naplňování života splněných přání. Naše představivost je jednoznačně oblastí řízenou našimi myšlenkovými procesy. Jakmile do své představivosti vložíte myšlenku o tom, kým se chcete stát, doporučuji vám žít z tohoto konce, jako by se už zhmotnila do fyzické podoby.

A přesně to jsem sám mnoho let dělal s učeními jak svatého Františka tak Laa-c´: intelektuálně jsem prožíval jejich poselství, psal o nich, přednášel o nich, rozebíral je, interpretoval je – to vše ve své představivosti. Teď, v nynějším období svého života, jsem však ve vztahu k těmto božským mistrům překročil intelektuální hranice. Když jsem se objevil na scéně toho večera ve Vernonu v Britské Kolumbii a když jsem mluvil k oněm posluchačům v Assisi a cítil se přemožený přítomností svatého Františka, cítil jsem je uvnitř svého těla, prožíval jsem jejich poselství, jako kdyby byli mnou – nebo jinými slovy, přivlastnil jsem si pocit, jako by se mi moje přání poznat jejich pravdy již splnilo. A pokud dokážete nadšeně cítit cokoli, co si přejete mít nebo čím si přejete být, pokud je to v souladu s vaším nejvyšším já – tedy s Bohem –, stáváte se tím a ono se stává vámi.

Když lidem přednáším o těchto hlubokých poselstvích, dalece přitom překračuji hranice intelektuálních cvičení. Já je cítím, a přesně toho si všimla Brenda Babinski v těch prchavých okamžicích, kdy jsem stál na jevišti. Představujte si to. Žijte, jako by to bylo součástí vaší reality. Nedopusťte, aby vám to někdo rozmlouval. Ale nejdůležitější ze všeho je: přijímejte pocit předmětu oné představy, a splynete s ní, a ona splyne s vámi tak, že už nejde o dualitu – jste spojeni s tím, co si přejete.

Téhož večera za mnou Brenda přišla, když jsem seděl na pódiu a podepisoval knihy, a celá hokejová aréna byla zaplněna orby, jako by potvrzovaly sbližování s pravdami svatého Františka i Laa-c´ poté, co jsem pocity těchto duchovních pravd přijal do jádra svého bytí. Orby se objevily také na fotografiích pořízených v kostele v Assisi, kde jsem cítil přítomnost svatého Františka ve svém těle, zatímco jsem stál a mluvil na místě, kde žil a mluvil on. Nevěřím, že by pozorování jedné osoby v hledišti, jak se skutečně proměňuji v tyto velké učitele, naznačovalo, že jsem před mnoha stoletími mohl žít jejich životy. Vím, že když překročíme intelektuální hranice a cítíme přítomnost toho, co si nejvíce přejeme, jako by to už byla přítomná skutečnost, a žijeme z tohoto východiska s neztenčeným zápalem, splyneme s tím, a poznáme pravdu, že v Bohem naplněné přítomnosti neplatí zákony materiálního světa.

Nicollette

Rozhodl jsem se, že vám na začátku Splněných přání odvyprávím ještě jeden příběh, který objasňuje nejcharakterističtější rys této knihy. A sice že v nás všech existuje Boží jiskra, nazývaná Jsem, který jsem, a pokud je zažehnuta a živena, dokáže udivující měrou konat zázraky.

V květnu roku 2011 jsem při procházce podél moře na Maui potkal skupinu žen, v níž byla i matka Linda a její dvacetiletá dcera Nicollette. Linda mě poznala, a tak jsme se spolu dali do řeči. Při pohledu na její dceru bylo zřejmé, že trpí jakýmsi ochrnutím obličeje, které jí zkřivilo rysy – činnost svalů v celé levé polovině tváře působila ztuhle. Cosi mě přimělo natáhnout ruku, dotknout se její tváře a zeptat se, co se jí přihodilo. A potom začala sága, kterou jsem se rozhodl, se svolením obou žen, vyprávět na tomto místě knihy, jako ukázku toho, co je možné, když použijeme skrytou sílu, jež je součástí samotné naší podstaty – zvané přítomnost jsem – k naplnění našich přání sladěných s Bohem.

Pocítil jsem nutkání pozvat celou skupinu žen do svého domu a promluvit si s Nicollette o učení, které se týká splněných přání, jež jsem předával druhým a o němž jsem psal každičký den už několik měsíců. Strávil jsem s Nicollette asi hodinu, zatímco její matka, babička a dvě Lindiny přítelkyně zůstaly opodál. Během té doby jsem v těle cítil, že cosi ohromujícího a tajemného nabíjí energií nejen mne, ale celou místnost.

Na konci našeho společného času jsem trval na tom, aby Nicollette strávila hodinu s mojí přítelkyní terapeutkou Kate MacKinnon, která mě přijela navštívit a nabídla mi kraniosakrální léčbu. Měl jsem s Kate domluvené sezení na následující den. Svůj termín jsem přenechal Nicollette a vy si teď můžete přečíst dva popisy událostí, k nimž došlo. První je Lindin dopis adresovaný Kate, který popisuje její pohled na celý zážitek.

Zdravím, Kate,

chtěla jsem Vám říct, že Nicollette před návštěvou Havaje o Wayneu Dyerovi vůbec nic nevěděla. Studuje na univerzitě, všechen čas věnuje přednáškám, úkolům, práci a večírkům a nikdy nebyla na žádné jeho přednášce a nečetla jeho knihy. Ani teď toho o něm moc neví, kromě toho, že teď čte jeho knihu The Power of Intention.

V sobotu jsem přijela na Havaj s manželem Gordem a synem Jasonem. Nicollette mi druhý den volala z Victorie v Britské Kolumbii. Říkala, že ji tu noc předtím divně bolela hlava a teď že přestává cítit levou tvář. Měla potíže usmát se na té straně a dělalo jí to starosti. Poslala nám svou fotku z mobilu a my jí řekli, ať jde hned na pohotovost, aby se jí na to někdo podíval, protože by to mohla být mrtvice nebo něco takového! Nicollette tam nechtěla jít, říkala, že má moc práce do školy, musela se učit na závěrečné zkoušky a necítila se na to, aby někam chodila. Trvala jsem na tom, že potřebujeme znát názor odborníka. Šla tedy a hned ji přijali jako akutní případ a udělali jí řadu testů.

Zavolala mi asi za hodinu a řekla, že jí diagnostikovali velmi závažný případ Bellovy obrny – příčina neznámá. Měli teorie o možných příčinách, nenacházeli ale další tělesné projevy těchto příčin, a tak si doktoři s jejím stavem nevěděli rady. Dostala profylaktické antivirové léky a vysoké dávky prednisonu. Jelikož nešlo o život ohrožující stav, řekli jí: „Je nám líto, víc dělat nemůžeme – ukáže se časem,“ a poslali ji domů.

Nicollette byla bez sebe smutkem. Zavolala nám a byla tak mo-o-o-c rozrušená. Navrhli jsme, že pokud jí to doktoři dovolí, mohla by přijet na Havaj, nebo že přiletím domů, abych byla s ní. Další dva dny strávila obíháním různých doktorů, aby se ujistila, že může cestovat. Na Havaj dorazila v úterý.

Když přiletěla, viděli jsme, že se ochrnutí zhoršilo – rozhodně to postupovalo. Zhoršovalo se to několik dalších dnů. Byla jsem ve spojení s naším doktorem doma a poslala mu další obrázek Nicollette s plně rozvinutou obrnou. Řekl mi, že podle toho, co vidí na fotografii, jde o vážný případ. Řekl nám, že se máme připravit na to, že se z toho s velkou pravděpodobností může zotavit jen částečně… a možná vůbec ne! Navíc tento typ obrny (Ramsaye Hunta) může být dost bolestivý a může mít ošklivé vedlejší účinky v důsledku poškození nervů, k němuž došlo.

Na doktorovu žádost jsme zašli do místní lékárny a koupili krycí polštářky přes celé oko a oční lubrikant, aby nedošlo k vředovému poškození levého oka, které už teď nemohla zavírat.

Uplynul asi tak týden, ochrnutí pokračovalo, žádný pohyb, žádné chuťové vjemy na levé straně jazyka. Nervy levého obočí vypověděly službu, oko se nezavíralo, poškození se týkalo i nosu a úst. Měla potíže se žvýkáním. Nicollette se nacházela ve stavu stresu, úzkosti a vystřelujících bolestí.

Vesmír zasahuje – na promenádě potkáváme doktora Waynea Dyera.

Strávili jsme s Waynem asi hodinu v jeho domku. Wayne se plně zaměřil na Nicollettin stav mysli a na uzdravení. Chtěla se uzdravit hned teď, chtěla slyšet, že má sílu se uzdravit, ale nevěděla, jak se dostat na místo, odkud by se na uzdravování napojila. Wayne jí položil dlaně na tvář a mluvil na ni stále znovu a znovu, říkal jí stále stejná slova, až to pochopila – Jsem bez obrny! Moje přítelkyně v pozadí plakaly, moje matka žasla… Když jsme opouštěly jeho domek, trval Wayne na tom, že Nicollette druhý den musí, prostě musí absolvovat sezení s kraniosakrální terapeutkou. Jelikož šlo o čas, přenechal Nicollette svůj domluvený termín. Všechno zařídil.

Nicollette přišla na terapeutické sezení s velkou vděčností a novým přesvědčením, že se uzdraví. Říkala ale, že jednou z jejích překážek v uzdravování je to, že se nedokáže dostat na místo, kde by mohla dokonale „nechat všechno plavat a nechat všechno na Bohu“, protože byla v režimu „útok nebo útěk“. „Jak se můžu dostat do stavu tělesné relaxace a uzdravovat se, když nevím, jak své tělo uvolnit?“

Vybavuji si, že Vám o těch obavách řekla, a Vy jste pochopila, o čem mluví. Zeptala jste se jí (stejně jako se jí zeptal i Wayne), co se v jejím životě odehrávalo předtím, než se to stalo. „Nic,“ řekla. „Všechno bylo fajn. Připravovala jsem se na závěrečné zkoušky z ekonomie a informatiky a současně jsem potřebovala namalovat obraz na výtvarku a napsat o něm esej. Moje spolubydlící se stěhuje pryč, a ještě taky netrpělivě čekám na zprávu, jestli mě přijmou na McGillovu univerzitu v Montrealu. Mám toho sice naloženého hodně, ale zvládám to.“

Vy jste jí řekla: „Tohle není nic, Nicollette. Tohle je spousta něčeho. Tohle je ukázka toho, jak mysl a stres, který ji zaplavuje, dokážou ovlivnit naše tělo. Jde o spojení mysl/tělo, nebo spíš jejich rozpojení.“

Jakmile jsme přijeli do Vancouveru, šla jsem s Nicollette za naším rodinným lékařem. Řekl dceři, že jde o skutečně „velmi mírnou“ formu. Abych to přeložila, z jeho výrazu a z toho, co už mi předtím na Havaji řekl do telefonu, ve skutečnosti to bylo vážné. Nicollette věděla, co tím myslí. Věděla, že je to vážné, jí to ale nedělalo starosti, protože pokud šlo o ni, uzdravovala se. Náš rodinný lékař pak pokračoval se statistikami různých stupňů zotavení a připravoval nás na to, že u tohoto typu ochrnutí může návrat do normálu trvat dva roky nebo i déle, pokud se člověk do normálu vůbec vrátí. Měli jsme si domluvit další návštěvu za čtyři týdny, kdy pošle Nicollette k neurologovi.

Nemohu s jistotou říct, kdy se začala skutečně viditelně zlepšovat, protože se skoro okamžitě vrátila na univerzitu do Victorie, aby dohnala tu spoustu práce, kterou zameškala pobytem na Havaji. Vracela se tam s jednoduchou důvěrou v to, že postupuje vpřed. Překvapilo mě, že od nás odjíždí a vrací se rovnýma nohama ke svému univerzitnímu životu po tom, co jí řekl náš rodinný lékař, a vzhledem k tomu, že byla pořád ochrnutá.

Bez ohledu na to, co jsem si myslela nebo říkala, Nicollette mi se svým typickým přesvědčením neustále opakovala: „Ty to nechápeš, mami! Copak jsi neslyšela, co říkal Wayne? Jsem uzdravená a jsem bez obrny. Copak jsi neslyšela ani mě? Čemu z toho nerozumíš? Jsem uzdravená – jde jen o to, že ty ani nikdo další na tomhle světě to zatím nevidíte!“

O čtyři týdny později byla bez obrny.

Namaste,

Linda

Ta slova – jsem uzdravená a jsem bez obrny, která Nicollette vyslovovala, přestože fyzické důkazy výrazně napovídaly něčemu jinému – teď mohou znít divně nebo dokonce absurdně. Ale ujišťuji vás, že během četby Splněných přání vám začnou dávat smysl.

Druhý popis je Nicollettinou vzpomínkou v dopise adresovaném kraniosakrální terapeutce Kate MacKinnon.

Ahoj, Kate,

moc a moc Vám děkuji za to, že jste mamce řekla o tom dnešním rozhlasovém pořadu doktora Dyera. Poslouchala jsem ho večer s celou rodinou a jsem Vám tak moc vděčná, že jsme díky Vám ty báječné věci mohli slyšet. Tohle skutečně je, a byl, úžasný zážitek. Nikdy Vám nemůžu dost poděkovat za všechno, co jste udělala.

Ze začátku, když mi první jarní den diagnostikovali Bellovu obrnu, jsem prostě jen nemohla hýbat spodním rtem na levé straně tolik jako na pravé. Čtyři dny nato jsem už vůbec nemohla ovládat celou levou stranou tváře; nemohla jsem dokonce ani zavřít levé oko a musela jsem si ho na noc přelepovat náplastí. Viděla jsem, jak se ochrnutí každý den zhoršuje, bez ohledu na to, jak moc jsem si myslela, že se to bude zlepšovat. Dospěla jsem k závěru, že nad levou stranou obličeje nemám sebemenší kontrolu. Bylo mi řečeno, že se z toho možná nikdy nezotavím, a pokud ano, bude to trvat roky. Začala jsem se cítit bídně. Byla jsem zlomená. Trpěla jsem.

Doktora Dyera jsem potkala den před odletem z Maui. Nevěděla jsem, kdo je, ani co dělá. Když se doktor Dyer dozvěděl o mém stavu, položil mi ruku na tvář a řekl, že mám sílu se uzdravit. Stačí jen, abych myslela na to, jak se cítím, když jsem bez obrny. Myslela jsem na to, jak mi kamarádka před rokem udělala fotku, a jak jsem byla bez obrny – směju se. Potom mi bylo vysvětleno, že všechno tělesné je reprezentací toho, co začíná v mysli, v mé představivosti, o tom, co chci, abych byla tělesně.

Tady začíná přivedení představ do života a uzdravení. Začala jsem si myslet, že kdybych změnila své uvažování a myslela jen na své spojení s vědomím, že jsem bez obrny, potom nakonec tělesný stav začne odrážet můj nový způsob myšlení. Doktor Dyer potom řekl, že mi velmi doporučuje sezení s Vámi, a dal mi na Vás telefon. Zavolala jsem Vám, a díky velkorysosti a laskavosti doktora Dyera jsem u Vás měla sezení už ten druhý den.

Bezprostředně po setkání s doktorem Dyerem se mi příliš nedařilo přistoupit na to, že jsem bez obrny, protože mé ochrnutí bylo tak zřetelné při všem, co jsem dělala. Nemohla jsem pořádně kousat, jídlo nemělo žádnou chuť a nedokázala jsem vyslovit některá slova bez nepříjemných pocitů. Oko jsem měla ve dne pořád suché a na noc jsem si ho musela zavřít lepicí páskou a předtím ještě namazat.

Taky jsem musela myslet na spoustu věcí. Za týden mě čekaly dvě závěrečné zkoušky představující víc než 60 procent celkového hodnocení a já si musela udržet určitý počet bodů, abych mohla pokračovat ve studiu na univerzitě ve Victorii a měla současně slušnou šanci dostat se na McGillovu univerzitu. Navíc jsem si do tří týdnů potřebovala vyřešit ubytování. Měla jsem tolik o čem přemýšlet a kvůli ochrnutí mi bylo tak nepříjemné cokoli dělat. Živila jsem v sobě pocity stresu z toho všeho a pořád se soustřeďovala na Bellovu obrnu. Nechtěla jsem, aby negativně ovlivňovala můj život – ale přesně to se dělo. Druhý den jsem měla sezení u Vás.

Zeptala jste se mě, co se v mém životě dělo předtím, než se to stalo. „Nic,“ řekla jsem. „Všechno bylo fajn.“ Měla jsem pocit, že dobře zvládám časový rozvrh svého studia, stíhám úkoly z ekonomie, informatiky i výtvarky. Moje spolubydlící se chystala odstěhovat, a já taky. S napětím jsem čekala na oznámení, jestli mě přijmou na McGillovu univerzitu. Vím, že to působilo jako spousta starostí, ale já se z toho necítila ve stresu. Dokonce si vzpomínám, jak jsem si říkala, že bych se měla cítit víc ve stresu, než jak jsem se ve skutečnosti cítila.

Řekla jste mi: „Tohle není nic, Nicollette. Tohle je spousta něčeho. Tohle je ukázka toho, jak dokáže stres zraňovat naše tělo. Jde o spojení mysl/tělo, nebo spíš o jejich rozpojení.“

Lehla jsem si, a nastoupilo uzdravování. Zpočátku jste mi položila ruce na kotníky. Ptala jste se mamky na takové věci, jako odkud jsme a tak. Díky tomu jsem se cítila ve větší pohodě, protože tohle bylo něco, o čem jsem nikdy neslyšela a nikdy jsem si nedovedla ani představit, že bych to dělala. Nevěděla jsem, co si o své situaci myslet. A tak jsem začala přemýšlet o tom, jak tohle sezení co nejlépe zužitkovat. Myslela jsem na to, co mi den předtím řekl doktor Dyer a co jsem si přečetla v článku Anity Moorjani o jejím prožitku blízkosti smrti. Neustále jsem si říkala: „Jsem bez obrny“, a myslela jsem na svou fotku z loňska, na které se směju.

Zeptala jste se mě, jestli mám ráda oceán, a já odpověděla: „Ano.“ Vyzvala jste mě, abych poslouchala zvuk vln rozbíjejících se o písek na břehu. Pamatuju si, že jsem slyšela ten uklidňující zvuk vln a dívala se nahoru k bílému stropu. Při pohledu na ten strop to bylo skoro jako bych měla bezvládné tělo a jako bych už necítila vaše ruce, které se teď dotýkaly mých nohou. Když jste se dostala k hrudnímu koši na levé straně, zeptala jste se, jestli mívám bolesti žaludku. Odpověděla jsem, že cítím velkou bolest okolo žaludku pokaždé, když něco sním, že jsem si ale myslela, že je to po lécích, které jsem musela brát na Bellovu obrnu. Léky jsem ale dobrala před týdnem, a ta bolest je tam pořád. Zaměřila jste se na mé břicho a hrudní koš. Já se dívala do stropu. Začala jsem cítit tlak přímo pod žebry, ale nebyla jsem si jistá, jestli mám něco říct. Potom jste řekla: „Pokud byste někde ucítila nějaký tlak, dejte mi vědět.“

Hned jsem ucítila větší tlak na tom místě, tak jsem to přiznala. Zírala jsem do stropu, a on začal měnit barvy. Zeptala jste se mě, jestli ta bolest má nějaký tvar a jaký tvar to je a jakou má barvu. Řekla jsem, že je oválná a žlutá. Zeptala jste se, jestli ten ovál má nějaké jméno. Nic mě nenapadlo. Navrhla jste, že mu můžeme říkat žlutý ovál, a pak jste se zeptala, jestli se mnou ten ovál spolupracuje. Já cítila, že pracuje proti mně, a řekla jsem to. „To není dobré,“ pronesla jste. A já si vzpomínám, že jsem s Vámi v duchu souhlasila.

Vyzvala jste mě, abych se toho žlutého oválu zeptala, jestli bychom nemohli spolupracovat. Tak jsem to zkrátka udělala. Potom, za několik vteřin, jsem cítila, že je pryč. Skoro jako by se ten ovál rozletěl na milion kousíčků, vznášejících se všude kolem mého těla, a já se s ním spojila v jedno. Cítila jsem stav naprostého uvolnění. Po tomhle zážitku bych řekla, že jste mi pomohla uvědomit si, jakou mám kontrolu nad svým tělem. Pomohla jste mi nastartovat komunikaci mezi mou myslí a tělem. Seznámila jsem se s představou, že moje mysl a tělo jsou jedno.

Pamatuju si, že jsem slyšela ty vlny a opakovaně si říkala: „Jsem bez obrny“. Dostala jste se mi do hlavy. Cítila jsem vaše prsty až na konci páteře, nahoře na krku. Zdálo se mi, že tam ruce chvíli necháváte. Potom jsem cítila, jak se spodní částí zad dotýkám povrchu, na kterém ležím. Cítila jsem, jako by to, co mi celou tu dobu bylo tak nepříjemné, opustilo mé tělo. Zhluboka jsem se nadechla a živě si vybavuji, jak snadno do mě ten vzduch proudil. Cítila jsem se ve spojení se svým tělem, jak jsem si tak uvědomovala volné proudění vzduchu dovnitř a ven.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Splněná přání.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.