Antonín Šlechta

7 pádů smrti

7 pádů smrti

Antonín Šlechta

Vydavatelství Antonín Šlechta ©

Jazyková korektura Petra Blahnová

Typografie autor knihy

Obálka Petr Štěpán ©

Reprodukce obrazů olej, plátno Jan Eipel ©

Tisk PB tisk Příbram

ISBN 978-80-905425-1-8 (tisk)

ISBN 978-80-905425-2-5 (epub)

ISBN 978-80-905425-3-2 (mobi)

ISBN 978-80-905425-4-9 (pdf)

Věnováno Evženu Šteklovi a všem, kteří Jdou

Rybář

Úvodem

Příběhy a vyprávění nás provázejí za každé situace a na každém našem kroku. Myslím tím nejrůznější příběhy, ve kterých hrajeme hlavní roli my sami a také naši přátelé, sousedi, známí z práce, z hospod.

My všichni jsme hrdinové všedních každodenních příběhů. Život nám je hází plnou náručí pod nohy jako sukovaté klacky, nebo nás svými příběhy doběhne, zaskočí a uzemní, až se smíchy za břicho popadá.

Příběhy a historky s námi věrně putují po celou dobu naší existence. Nebál bych se říci, že příběhy o každém z nás se mezi lidmi vyprávějí ještě před naším početím jako lechtivé příběhy rodičů, kterým se rodíme, ať už s „papírama“ jako čistokrevná štěňata, nebo bez nich jako anonymní plebejci. A na druhé straně vyplouvají dlouhá léta po naší smrti jako drobné střípky úsměvných nebo smutných historek, které jsme za života napáchali, anebo kterých bylo napácháno nám.

Vystupují občasně ze záhrobí coby vzdálená vzpomínka na někoho či něco. Takové malé zmrtvýchvstání, jediné opravdové zmrtvýchvstání docela obyčejných lidí. Nikdo z nás, hrdinů vyprávěných příběhů, není, nikdy nebyl a nebude svatý, přesto každý den někde někdo z mrtvých vstává. Vstává skrze vyprávěné slovo z hrobu, Kristus flanďák, aby potěšil drobností své příhody posluchače i vypravěče. Nesmrtelné příběhy, smrtelných tuctových lidí, dva kusy za tolar.

A tak mohu probudit k životu starého Hoška, na kterého si pamatuji z dob svých prvních tovaryšských kroků, a po kterém už nezbyla ani ta jeho bílá chaloupka ve stráni pod rtyňskými Končinami, když vyprávím chlapům, instalatérským elévům, při svačině v začouzeném kamrlíku šatny Hoškovu instalatérskou příhodu z první republiky, kdy byl pozván nóbl paní do nóbl vily, aby vyřešil problém se špatně odtékajícím, i když načančaným klozetem, který stál v líbezné místnůstce, provoněný esencí květů všech botanických čeledí a vyzdobený předměty z dalekých cizokrajných zemí. A to je, jak sami ráčíte uznat, v nóbl domě u nóbl lidí vždycinky enono problém.

Pan Hošek, mladý to junák plný síly a elánu, z výšky svých sto sedmdesáti centimetrů jukl jedním okem do glazurované mísy, druhým okem na štítivě zakaboněnou nóbl paní domu, vyhrnul si pomalými pečlivými pohyby prstů rukáv košile vysoko nad loket, (skoro se chce říci – jako chirurg, když se chystá omýt si ruce před operací), beze slova pokleknul k záchodové míse na pravé koleno do měkké předložky s ještě cizokrajnějším motivem, nežli byla orientální vůně všude okolo pana Hoška, a vykasanou rukou důkladně zašátral v útrobách klozetu, jako když lovíte pstruha pod placákem uprostřed horského potoka.

Dříve než se paní domu stačila vzpamatovat z úleku s rukama přitisknutýma na srdce, které se rozehrálo zalknutým dechem do kvapíku, už jí junák Hošek, úsměv přes celý obličej, strkal pod nos hovno: „A je to! Jako poleno do kamen, paninko, jako cep!“

Pan Hošek kráčel s hrdě vypjatou hrudí a se starou koženou montérskou brašnou, ledabyle vyspravovanou hliníkovým drátem, přehozenou přes pravé rameno. Opouštěl vyjevenou nóbl paní v nóbl úleku a zděšení a ani si nenechal za svůj precizní inštalatérský výkon zaplatit. Nechtěl být vůči nóbl paní domu a jejímu dávivému nóbl zvracení netaktní.

Na odchodu ještě mokrými prsty laškovně cvrnknul do listu rozložitého filodendronu pod otevřeným oknem, sešpulil rty a vzdalující se rozverné pohvizdování nadějného instalatéra vodovodních a jiných trubek zvolna utichalo, až nakonec zmizelo jednou provždy za dřevěnou ohradou polepenou plakáty zvoucími na vystoupení cirkusu Humberto.

Eskamotérské kousky ve vzduchu i na zemi, pohledem líbezných panen zkrocené šelmy, holýma rukama lámané podkovy, kouzla a magie přímo před vašima očima. Ale na vystoupení, bravurní kousek, veletoč pana Hoška se vzpomíná mezi lidmi ještě po dlouhých letech.

Možná že jméno je už dávno zkomolené, Hošek, Prošek, Jašek, kdopak ví. Možná se příběh ani neodehrál tak, jak je dnes vyprávěn, zřejmě někdo trochu přidal, jiný drobátko ubral a tamten domyslel nedomyšlené, někdo malinko přitáhl, jiný zvolna povolil a tamten nejasné přimlžil, možná, asi…, ale příběh žije.

Příběhy a historky žijí, vyprávěny od úst k uchu. Těší duše vypravěčů i posluchačů neobvyklostí, vtipem, nadhledem a nešetří překvapením. Žijí od vzpomínky ke vzpomínce. Nikým nezaknihovány, nenahrány, nenafoceny, nenatočeny, nenastudovány divadelním souborem, nenacédéčkovány, nenadívídíčkovány, ale žijí a s nimi ožívají i skutečné postavy dávno časem poztrácené jako hliněné kuličky z děravého plátěného pytlíku, postavy už dlouhý čas zanonymnělé. Příběhy jsou vyprávěny, zvěstovány a předávány z generace na generaci v jedné verzi, v druhé, v bezpočtukolikáté, v nepřetržité posloupnosti vypravěčů a posluchačů. Co vypravěč, to verze, jedna lepší nežli druhá a čím více se toho nabalí na skutečné jádro příběhu, tím lépe nám.

A tak slýcháme různé, naprosto zaručené verze příběhů o chlapech, kteří vytáhli na cucky opilého kamaráda z hospody „Na Vocase“, naložili ho, nalodili, vmanévrovali jak dlouhého, tak bezvládného na káru a sami notně podroušení ho tlačili na dvoukoláku domů, vrátit opilce jeho vlastní ženě, chudeře doma zapomenuté: „Když už si ho ženská jednou vzala, tak ať se o něho sakra také řádně postará.“

Obestřeni závojem alkoholu nedokázali chytit ten správný směr k domovu spícího kamaráda, a tak se potáceli městečkem dlouhé minuty křížem krážem z jednoho konce na druhý míjejíce cíl jen o pár kroků, o několik rohů domů a ulic.

Kamarádův dům jakoby si s nimi hrál na schovávanou, uhýbal, mátl stopy, otáčel dopravní značky, přehazoval tabulky s názvy ulic, cíleně, ne marně. Kdo ví, jak dlouho by se městem protloukali, ztraceni v pasti, v labyrintu ulic a uliček, kdyby jejich opilecké bloudění městem nezastavila policejní hlídka.

„Pánové, pánové. Zřejmě jste v té nejlepší náladě, koukám. Kampak se vezete s tím nákladem, he?“ Obtloustlý pochůzkář jim zahradil cestu úzkou uličkou mezi domy s puchýři praskající omítky.

Chtě nechtě se podrobili kontrole dokladů tahajíce občanské průkazy z nejrůznějších úkrytů, kapes a kapsiček. Posléze došlo i na prohlídku bezvládného cestujícího.

„Tak tenhle s vámi už dál nepojede, zato vy pojedete s námi, všichni...“

Přivolaná záchranná služba už jen konstatovala, že jejich kamarád nejméně půl hodiny nedýchá a nadechnout se nemohla ani rázem vystřízlivělá parta taxikářů od káry dvojkolky. Černé probuzení z kocoviny.

Příběh proběhl všemi domy městečka odzdola nahoru i shůry dolů a šířil se nevyzpytatelnými cestičkami do dalekého okolí, prostorem i časem. V čase ztratil příběh své ostré hrany, v prostoru příchuť neštěstí a bolesti, a když dostatečně zanonymněl, uležel se a odstál, stala se z něho příhoda veselá, plná družného kamarádství, ve kterém se jenom cosi nechtě vymklo, vykloubilo ze zažitého běhu událostí.

Nebo raději šáhněme vedle a kápněme na veselejší notu hnedle od samého počátku. Vhodná příležitost, ta se přeci vždycky najde. Při svatbě, když vzpomínáte na ženichovy svobodomládenecké patálie, v kuchyni o půl druhé ráno, když se spolužákem u lahve vína vzpomínáte na dětské průšvihy, v kanceláři kdykoliv, když šéf není k mání, v hospodě, když vzpomínáte na mladou Pivoňkovic, jak ta to dokáže roztočit, když si jen malinko lízne přes míru, to byste čubrněli na drát, chlapi. V šatně po šichtě, o šichtě, ve foyer divadla o přestávce představení, při pivě na slavnostech čehokoli, pod peřinou v páru, v posilovně pod činkou, parťákovi nad činkou…

Pak můžete vyprávět anebo naslouchat historce třeba o takovém strachu o zdraví. Jaké ten dokáže natropit hlouposti.

„Stan máme plnej škvoráků,“ zanaříkal první.

„No jo, škvoři, to sou prevíti,“ mrkl druhý a hodil laso třetímu.

„To ti teda povim,“ chytil hozené laso třetí, „můj děda, dědek Farskej, jednou při tancovačce trochu přebral a babička, jako bába Farská, se natruc zalígrovala v domku a dědka ne a ne pustit dovnitř. Když si tu vopici nechal vlízt na záda, tak ať se s ní votravuje sám a bavit že se s ním nebude a taky nebavila. Von je dědek Farskej na ženský, a když má kápku, tak se nezná a dělá návrhy kdekterý babce na sále. Bodejť by ho bába Farská nenechala za zavřenejma dveřma, ať si dědek táhne, kam chce, třeba za těma svejma důrama.“

Třetí nastražil návnadu. Udělal dramatickou pomlku, shrábl rukou něco klestí na kupičku, nabral spojenými dlaněmi a hodil do hladových plamenů ohně. Jen to syklo, skroutilo se a blaflo – pf, pf.

První návnadu zavětřil: „No a co jako s tím mají co společnýho škvoráci?“

Třetí popouštěl vlasec: „No děda, jako starej Farskej, ten se s ničím dvakrát nemaže, rozkop nůši sena, kterou měl připravenou na ráno pro králíky, a lehnul do něj na zápraží, klidně ať si vo něj ráno bába Farská, jako moje babička, zláme vobě hnáty. Strčil trumpetu i s futrálem pod hlavu a v momentě chrněl. Jenomže to dědek Farskej nepočítal právě se škvorama. To sou prevíti, holomci.“

Třetí dramaticky pauzíroval, převalil se na bok, natáhl se pro ešus a lžící zarachotil ve vystydlém chalupářském guláši, druhý zatím vnadil: „Ba právě… No jo…“

První k návnadě přivoněl: „Co, ba právě? Co, no jo?“

Druhý s lahví dvanáctistupňového Krakonoše před ústy pocukal návnadou: „Škvor, jo, škvorák, ten žije ve škvírách, zaleze do škvíry, a jak nemůže dál, jo, tak votočí zadek na předek a těma kleštěma, těma bodlama si rozpíchává, si dělá místo, cestičku dál. A teď si vem, jo, že spíš na zápraží v kupce sena a škvorák, jak je, jo, zvědavej prevít nevychovanej, ti zaleze do ucha, do škvíry, he. Co pak? Ty spíš, jo, von ve škvíře a nemůže dál, no? Co pak? Zvedne zadek, zvedne bodce a dělá si místo na další cestu. Rejpne rovnou do ušního bubínku. Ten rupne natotata, na to vem jed. Z propíchlýho ucha se vyvalí ta tekutina, ten řídkej maz, a škvorák, jak vodu nesnáší, tak taky rychle zdrhne. Ráno se pak probudíš a koukáš, že neslyšíš, jo. Dyť to říkám, ne, prevíti sou to.“ Dlouze si piva lokl, otřel rukávem rty, zapřel se o loket a slastně hekl.

„Kecáš,“ oťukává návnadu první, téměř zapomínaje obracet Krakonoše vzhůru nohama dolů hrdlem.

„Fakticky“, připravuje se na zásek třetí, odkládaje prázdný ešus, „to se právě stalo dědkoj Farskýmu. Proč myslíš, že v kapele, když fouká tu svoji trubku, kouká pořád doleva? Všichni do diváků, do sálu, ale dědek Farskej doleva, pročpak asi, no?“

„Že jako na jedno ucho neslyší, na to rozpíchnutý škvorákem, a tak se točí zdravým uchem, aby slyšel odposlech, muziku, jo?“, bere do huby návnadu první.

„Přesně“, šťourá se třetí dlouhým klackem ve žhavých uhlících, „dědek přišel na zápraží vo sluch jednoho ucha kvůlivá škvorákovi a bába je vod tý doby chorá na vobě půlky mozku, že prý její čest a hrdost připravila Bedříška o sluch a to si ona nikdá nevodpustí, nikdá, do smrti smrťoucí.“

První se podíval střídavě na druhého a třetího a zase zpátky, zavrtěl nechápavě hlavou a návnadu vyplivl: „To vám tak sežeru, to vám tak určitě spolknu, debilové!“, a jak byl na všech čtyřech, zadkem napřed zacouval, zaplul pozpátku do stanu, vztekle zatáhl zip a nechal druhého s třetím, škvory i bábu s dědkem napospas hvězdnaté srpnové noci, kterou čas od času prořízla břitva padajícího meteoritu.

Druhý den ráno, když se druhý s třetím vymotali z provlhlých spacáků a snažili se nadutými tvářemi rozfoukat doutnající ohniště větrem lahvové dvanáctky, vyjel přerušovaně a nesouvisle jezdec zipu na stanu. První jako v obráceném filmu lezl, vyplouval z otvoru stanu ven na boží svět, po čtyřech, hlavou napřed. Rozespalé modré oči valil na své vandrovní přátele a nechápal, nerozuměl jejich veselí. Druhý se třetím se váleli po zemi smíchy, smáli se hlasitě na plné kolo, ale první viděl pouze výjev němého filmu a naráz mu to došlo.

„Škvoři!!!“

Určitě ho připravili o sluch, učinili ho hluchým. Bezděčně si sáhl v hrůze oběma rukama na uši. Nahmatal tenké provázky, zakončené papírovou destičkou. Zachvátil ho děs a panika. Bezmocně, prosebně vzhlédl ke svým kamarádům, k poslední své naději a záchraně. Slzy v očích volaly o pomoc. Leč přátelé s pomocnou rukou nepřicházejí, smějí se a smějí, jsou k neutišení. První v duchu navždycky odepsal kamarády ze svého života, vygumoval je do poslední vzpomínky a v záchvatu zoufalství zatáhl za provázky . Z uší se mu vylouply dva pytlíky pigi čaje. Teprve nyní si vzpomněl na včerejší sebeochranu proti škvořím útokům.

Háček v návnadě pevně zaseknutý hluboko v jeho vnitřnostech mu nedovolil, aby se na druhého a třetího zlobil doopravdy. V ohništi blaflo, zaprskalo a poté nesměle vyskočil plamínek, chvilku se nejistě rozhlížel a potom hladově šlehal na všechny strany. První ho přikrmil dvěma pytlíky pigi čaje a omluvně se zeptal: „Zbyl ještě ňákej Krákora, blbouni?“

Ale nechme toho raději, takových příhod a příběhů máte všichni plné šuplíky svých pamětí a dáváte je k dobrému během nejrůznějších příležitostí. Příběhy nás, všedních tuctových lidí, za korunu dvacet.

Lidí, kteří jsme natolik drobní a bezvýznamní, že je pro nás potřeba vymýšlet souhrnné názvy, abychom byli vůbec identifikovatelní, rozpoznatelní. Nikoliv tedy Franta Novák, co stříká dutiny skoro zadara, ale volební preference, nikoliv Máňa od vedle, ale dvacetiprocentní klientské portfolio, nikoliv kluk Flicpů, co je trochu mešuge, ale registr dlužníků, nikoliv děda Konopák, jak má kravku od mladého Cipoše, ale početně se rozrůstající věková skupina seniorů disponující značným, stále se zvyšujícím podílem finančních prostředků, na které je nutné zaměřit product marketing s cílem dosáhnout třicetiprocentního podílu peněžního obratu v této věkové skupině konzumentů.

Naše příběhy nikdy nebudou filmové thrillery, nikdo z nás se nestane 007, neproměníme se v supermany, spidermany, žádných sedm statečných, možná tak stěží jeden, hrdina z leknutí a s plnými kalhotami, ale to nás nečiní méněcennými, ba naopak. Na naší malosti stojí velikost lidstva, na ničem jiném.

Vyprávějme si tedy všechny naše příběhy od úst k uchu, jeden druhým, protože jenom tak povstáváme, my jednotlivci, osobnosti, individua (všeho druhu), z miliardového bezbřeze rozlitého davu pracujících konzumentů, inteligence středomasého stavu – motoru společnosti, klientů v krátkozrakém horizontu kreditů a debetů, daňových poplatníků na sto způsobů, jako kuře pokaždé jinak, ale vždycky do přežrání, levopravých voličů a cílových skupin. Právě skrze vyprávěné příběhy se z anonymní masy vyloupne jednotlivec, osobnost, člověk, nesmrtelný.

Pouťové příběhy z úpického náměstí a jeho blízkého okolí, povídání v sedmero pádech smrti, jsou příběhy, jakých slýcháte denně několik. Jsou součástí množiny příběhů a historek, jež tvoří základ naší společenské konverzace. Lidová slovesnost, šeptanda, společenská šuškanda, vždyť sami dobře víte. Přímý bezprostřední přenos informací od úst k uchu. Neutuchající proud příběhů a zaručených zpráviček se rozlévá éterem našich myslí, jako se teplo srkaného čaje z kouřícího šálku rozlévá mrazem zkřehlým tělem.

Čím je kdo naladěn, tím také z éteru příběhy přijímá. Každý lovíme na jiných frekvencích, na jiné frekvence se ladíme a jiné příběhy z éteru se dozvídáme. Někteří jsou příběhů a vyprávění plní, jiným dostává se pouze chudě. Někdo libuje si v milostných pletkách sousedů, loveroud, tamten zase rozpráví a naslouchá jen příběhům, kdy sousedy neštěstí potkalo, deathroud, onen probírá sousedů opilecké historky, alkoholroud, ten zase vzpomíná na doby vojákování bez sousedů, armyroud.

Příběhy lidové slovesnosti z nás dělají tlupu, společnost, pospolitost. Nikoliv snad stát, okres, obec, škola, zaměstnání. Nikoliv! To platí nám jen za kulisy příběhů, praktikáble, kostýmy a opony. Ty se mohou s časem měnit. Příběhy nikoliv, příběhy a historky jsou bezprostředně živé a inspirativní, bez ohledu na čas, společenské zřízení, momentálně vůdčí ideologii. Nepodléhají slovům trendy ani moderní. Příběhy jsou naprosto nezávislé, svobodné a samostatné.

Pouze příběhy dávají tu moc, to kouzlo sděleného. Historky šuškané pod peřinou, vyřvávané při svačině mezi tkalcovskými stavy, vyprávěné po hospodách nad pěnivými polštáři nebo nadhazované v teple kanceláří u latte, nad cappuccinem, se lžičkou v lógru. Kdekoliv.

Může se stát, že jedince, samostatného pěšáka na klikatých cestách životních, převálcuje, zcela nevinného, mašina justice nebo mašinérie bank, či jiných finančních veletočů, nadnárodních korporací, společností. V lepším případě se z jedince stane zákazník, klient, pacient, v horším případě reklamant, reklamní subjekt, nejspíše však pouze cílová skupina voličů, statistická položka míry zisku před zdaněním.

Nemůže se však za žádných okolností stát, že by se tentýž jedinec, samostatný pěšák na klikatých cestách životních, vytratil z příběhů, které spojují člověka s člověkem do společenství. Naopak, právě jen na onom jednotlivci stojí celá ta pyramida příběhů. Kopec mnohem větší, nežli jsou všechny kamenné kvádry naskládané na jednu jedinou hromadu, ať už egyptskou nebo inckou. Obrovitá pyramida příběhů je právě jednotlivci živená a mezi jednotlivci šířená. V těchto příbězích je a vždy bude jednotlivec to jediné, na čem záleží, on jediný tvoří kostru příběhů, jedinec je zde středobodem zájmu vypravěčů i posluchačů.

Vyprávějme si.

Pád první: Kdo, co - Smrt

Mince

Jsou okamžiky, kdy se svět točí jenom kolem vás. Stáváte se středobodem vesmíru, světa, událostí. To se potom všechny nitky dění, jak se doposud beze smyslu vinuly světem, seběhnou k vaší osobě jedna po druhé, aby se ve vás zauzlily, splynuly s vámi a zase z vás přetvořeny odešly ven do světa zpracované vaší vůlí, zkušenostmi, nadhledem a pevným rozhodnutím, ovládány sebejistou rukou.

A tak se onoho rána vedlo i panu Václavíkovi v ještě novotou vonící kancelářské židli za ředitelským stolem mrňavé vodárny ještě mrňavějšího městečka v podhůří Jestřebích hor. Jednou rukou vítá rozpačitého zákazníka a kyne mu bodře k volnému křeslu pro hosty v rohu místnosti, které se rozkládá - ve všech smyslech onoho slova - pod prastarým polosuchým rododendronem pamatujícím všechny předchůdce pana Václavíka. Samozřejmě i ty z dob schůzí eRÓHá pod laskavým vedením sevřené pěsti KSČ.

Druhou rukou pan Václavík přidržuje telefon na uchu a odpovídá na neodborné a naprosto zbytečné stížnosti a přání některého z nedávno zvolených zastupitelů místní radnice. Než pan radní dokončí svůj příděl stížností, krátí si ředitel vodárničky čas zálibným prohlížením pohlednice od jeho dospělé dcery, která k němu doputovala letadlem či lodí z nedávno ještě bájné Ameriky plné dobrodružství, svobody a možností.

Přitom ještě stihne koutkem levého oka sledovat svítící obrazovku dispečinku, kde se točí zelené ikonky motorů čerpadel ve vodárenských vrtech i v čerpacích stanicích, zběžně přelétne pohledem přes zobrazené průtoky vodoměrů a zkontroluje stav hladin vodojemů.

Druhým okem dává rázně najevo dvěma montérům v mokrých holínkách, kteří nejistě přešlapují na prahu kanceláře, že musí chvíli počkat, protože na řadě jsou jiné důležitější, záležitosti. Rafičky hodin nade dveřmi ukazují za tři čtvrtě svačina.

Proud běžících událostí, jednoznačných rozhodnutí a překvapivě jednoduchých řešení v panu Václavíkovi zanechává dojem, že se svět opírá o jeho osobu, jeho ctěnou maličkost, že na ní stojí a jí se řídí.

Odloží s cvaknutím sluchátko telefonu do vidlice, protože se mu podařilo neodbytného radního ukonejšit přívalem odborných termínů mistrně naskládaných do nevyvratitelných souvětí, obratně naroubovaných na nezpochybnitelnou logiku souvislostí hydrauliky vodovodní sítě, to celé podtrženo kombinací poslední z dlouhé řady veledůležitých a neopominutelných právních úprav zákona o vodovodech a kanalizacích, která ho nyní nutí jednat zrovna tak, jak jedná, ačkoliv to k jeho velké lítosti popouzí milého pana radního natolik, až je nucen žádat o vysvětlení představitele vodovodů a kanalizací městečka na obou březích řeky Úpy, a pan Václavík ochotně a odborně vysvětlení poskytuje.

Strohou větou vykáže montéry zpátky ke krumpáči, lopatě, klíčům a hasákům, ať se dál a důkladněji zavrtají pod zemskou kůži změklou proudem vody deroucí se otevřenou ranou na zemský povrch, aby zkušenými grify sešili zpřetrhané žíly vodovodní sítě, protože rozespalí lidé si přece chtějí jako každé jiné ráno nerušeně opláchnout po neklidném spánku pomačkané a nateklé obličeje hrstí chladivé a život probouzející tekutiny.

Návštěvě zabořené a ztrácející se v křesle pod rododendronem konejšivými vstřícnými slovy dopodrobna vysvětluje vzniklou situaci ohledně jeho účtu za vodné a stočné natolik věrohodně, že po pár minutách soustředěného naslouchání a omluvného přikyvování s očima u země zákazník děkuje a odchází z kanceláře s vědomím, že voda, kterou rozhodně hodlá zaplatit, je v podstatě skoro zadarmo. Až se mu příval informací dostatečně a dodatečně rozleží pod kloboukem a on se prokouše zpátky k hlodajícím červům pochyb a nespokojenosti, bude už pozdě na to, aby se vracel a svůj nářek nad drahotou ještě jednou zopakoval.

Když za návštěvou klapne západka dveří a pan Václavík se slečnou účetní v kanceláři osamí, spokojeně si prohlíží monitor dispečinku. Pozoruje, jak se to na obrazovce všechno kroutí a přelévá v dokonalé souhře vymožeností technického pokroku, a snaží se rozvzpomenout, cože to včera večer manželka balila do svačinového pytlíku a s nepředstíranou něhou vkládala do lednice, aby ráno, až ho z postele vytáhne zvonění budíku, svačinu našel, jako by si ji tam sám ukládal.

Tak si pan Václavík lebedil v libých pocitech za pracovním stolem spokojen sám se sebou, vyťukával si prsty na stole s fotografií dcery pod odřeným plexisklem melodii z rádia nad hlavou a hrál si s pocitem vlastní důležitosti, ba řeklo by se téměř nepostradatelnosti.

Koutkem oka vnímal a vděčně přijímal obdivné pohledy slečny účetní, které se tváří rozlil spokojený úsměv vyplněný dokonalým výsledkem pečlivé zubní hygieny. Jeden zub bělejší nežli druhý a všechny dohromady zarámované dokonalou malbou nejnovějšími kosmetickými prostředky na masitých, trochu vulgárně ohrnutých rtech. Úsměv nadšeně svítil do místnosti, naprosto dokonalý, jen na vkus pana Václavíka víc než trochu sterilní.

Slečna účetní dobře věděla, že je-li její pan šéf příjemně naladěn, nemohl pro ni den rozhodně začít lépe. Dnes se nestane nic, co by mohlo, byť jen malinko, ohrozit její spokojené teplé polodělání za klávesnicí počítače, u hrnku mateřídouškového čaje a misky ovesných vloček bobtnajících v odtučněném mléce.

Spokojeně si uhladila hnědé volně splývající dlouhé vlasy, popotáhla modrou blůzičku na ramenou, srovnala si pod zadkem tmavou sukni nařasenou hluboko pod kolena a blaženě zavrtěla drobnými prstíky ve starých rozšlapaných pantoflích.

Není nad dokonalé pohodlí. Kultura pracovního prostředí dotažená i do těch nejmenších detailů. Do misky vloček přikápla lžičku rosolovité hmoty jantarové barvy z malé skleničky, kterou ukrývala v šuplíku stolu. Zřejmě elixír mládí, krásy, lásky, anebo všeho dohromady. Tři v jednom. Extrakt dokonalosti.

Pan Václavík ponechal pokukující slečnu účetní napospas tajemným a naprosto nesrozumitelným účetním operacím, všem těm zástupům otravných HIMů, DHIMů, nerozvážných rozvah, netkalcovských osnov, papírových košilek inventurních sestav a bůh ví jaké papírové a elektronické džungli ještě a pozoroval hřejivý, rychle narůstající pocit vlastního „já“, které se dmulo svou vlastní důležitostí za klenbou hrudního koše a čím více se svým nepřehlédnutelným „já“ zaobíral, tím více ono rostlo a sílilo. Bylo ho plný hrudník, už ohrožovalo v existenci i nedbale přišitý knoflík na košili a chtělo mermomocí někudy ven, k něčemu se přivinout, pevně přimknout.

Své uplatnění nalezlo nabotnalé „já“ (nabobtnalé nepoměrně více nežli ovesné vločky v magickém nálevu slečny účetní, která je obřadně sousto po soustu posouvala ústy do zažívacího traktu, aby naplnily svůj osud) skrze pohlednici v rukách pana Václavíka, pohlednice od dcery, která se zrovna kdesi v Utahu prohání Spojenými státy se snoubencem na vypůjčené motorce, jak společně říkali na poslední veliké cestě před vstupem do manželství.

Americké národní parky, New York, Las Vegas, ze severu na jih, z východu na západ. Nahltat za šest týdnů zážitky na celý život, naplnit jimi několik fotografických alb, jako to dělá křeček s ovesnými vločkami paní účetní. Jako by snad svatbou končil život vůbec. Pan Václavík si prohlížel pohlednici s prsty mrakodrapů, které propichovaly okraje mraků, a nechával své „jáčko“, ať se dosytnosti pokochá a potěší tím nejlepším, co kdy stvořilo a vychovalo.

Minulý měsíc jeho dítě spolu se svým přítelem úspěšně odpromovali červeným diplomem na pedagogické fakultě a teď si oba společně užívají několika posledních měsíců volna. Pak jeho potomka snoubenec vezme za ruku a odvede do pronajatého pražského bytu, kam se stěhují hned po svatební veselce, aby v něm prožili SVOU svatební noc. Po prožité noci už ne jako dva jedinci, ale jako jednolitý zárodek rodiny, udělají první krok do společného světa. „Převezmou štafetu po nás dosluhujících a my se začneme těšit na vnučky a vnoučky,“ pochvaloval si v duchu pan Václavík.

Několik dnů po svatbě nastupují do zaměstnaneckého poměru v nadnárodní společnosti AG Consulting vydělávat peníze imaginárním obchodem s imaginárními hodnotami burzovních, finančních a kdo ví jakých ještě produktů, čerti aby se v tom vyznali.

Nadobro a s konečnou platností je pohltí a semele pracovní proces v pevném soukolí povinností, nucených i nenucených vztahů a denního, téměř nudného stereotypu pracovních úkonů osvěženého pouze nepočetnými výplatními dny. Ze soukolí vystoupí, či spíše budou vypuštěni, notně opotřebovaní teprve tehdy, až se věkem scvrknou na kůži i na mysli.

Jsou okamžiky v životě lidském, kdy člověk stojí jako skála uprostřed rozbouřených vod oceánu, pevný v základech, ale jsou také okamžiky, kdy se svět přestane naráz točit kolem vás a zatočí bez zbytečných cavyků a cirátů s vámi. Zaskočí vás zcela nepřipraveného a bezradného jen tak v noční košili na cestě mezi záchodkem a postelí. V polospánku, neschopného jakékoliv obrany. A takový okamžik přišel ten den, to ráno, tu minutu, v ten okamžik, kdy zazvonil telefon podruhé.

Kancelář se naplnila naléhavým zvukem vyzvánění a pan Václavík si promnul prsty spojené vysoko nad hlavou, lehce položil ruku nad telefonní přístroj a vychutnával si jeho neodbytný zvuk, mrknul na slečnu účetní, ona se zahleděla se zalíbením na něho a oba nadšeně očekávali další gejzír pohotových a přesných reakcí na pokračující proud událostí všedního pracovního dne.

Do svačiny zbývá slabých dvacet minut času, a jestli se pan Václavík neplete, byly to karbanátky zbylé od večeře, co včera žena balila do hliníkové folie a opatrně vkládala do papírového pytlíku spolu s okurkou a malou mističkou kremžské hořčice. Studený karbanátek je pochoutka, která se s teplým karbanátkem vůbec nemůže srovnávat, to pan Václavík věděl naprosto jistě.

Nic takového však nebylo na pořadu dne, svačina odložená na neurčito, protože tím okamžikem, tím jediným zvednutím telefonního sluchátka, se přestala rázem otáčet země kolem své osy, skončila její pouť rozlehlými prostory vesmíru. S telefonním přístrojem bolestivě přitisknutým k uchu, přitisknutým takovou silou, že zpod něho začala vytékat krátkým slabým pramínkem krev, zmrznul a přestal plynout čas.

Srdce se panu Václavíkovi v bezmocné křeči zastavilo pro zbytek života, nitky událostí se šílenou rychlostí seběhly do něho, prořízly se hluboko do nitra, zauzlily se v nepřehledný dusivý chuchvalec splašených myšlenek a zděšení a pak, za ohlušujícího rachotu, nekontrolovatelným výbuchem bolesti rozervaly vnitřnosti pana Václavíka. Navenek však jenom zelený popelavý stín překryl vybledlou tvář.

Bez hlesu opustil kancelář. Vyděšenou tvář slečny účetní opustil překvapenou, nechápající, beze slůvka vysvětlení, bez rozloučení, ústa plná nabobtnalých ovesných vloček.

„Smradi jedni muslimský, zasranci zasraný!“

„Proč? Co trojčíš? Zase tě něco žere?“

„Žere... Vždyť se na ně podívej! Jsou to neskutečně líný zvířata, který nic neumějí, který nikdy nic nevybudují, nic nedokážou a který, kdyby neměli naftu, tak jsou naprosto v háji a čaj by si ohřívali dodneška leda tak na ohni z velbloudího trusu, jestli teda vědí, co to čaj vůbec je. Dokážou akorát závidět - naše bohatství, kulturu, civilizaci, že jsme sakra něco dokázali, že jsme něco vybudovali.

A co oni? Dokážou tak maximálně kulový s přehazovačkou a to je ještě otázka, kdo ví jestli. Čiší z nich prachsprostá závist a ukřivděnost, nic víc! Vždyť nemají na světě jinou zábavu, než si omotávat kolem břicha bimbucha a ve jménu nějakýho podělanýho Alláha vyhazovat kdekoho do povětří. Musejí být úplně, ale dočista úplně vygumtaný. Nebo si snad myslíš, že normální člověk se nechá rozšmelcovat granátem na cucky pro slib Alláhova království, slib tak průhledný jako falešný? A to prý posílají na smrt vlastní děti!“

Dlouhý monolog ukončil ještě delším lokem piva. Na vousy s prvními nitkami stříbra se mu přilípl kopeček pivní pěny, který obratně setřel rukávem, ještě dříve nežli stačil ukápnout zpátky do sklenice. Spokojeně a zároveň vyzývavě si prohlížel spolusedícího na opačné straně stolní desky.

Pro pana Václavíka byl proslov vyčouhlého habána s dlouhým plnovousem v poloprázdné hospodě jako břitva na krku. Pocit ledového kovu na kůži, ostrého, že by stačilo jen malinko přitlačit a zařízl by se mu do hrdla, mrazil do morku kostí. Utekl z kanceláře do nejzapadlejší úpické hospody, jako by snad vůbec někam mohl před děsivou zprávou utéct. Dostihla pana Václavíka nepřipraveného a vzpříčila se mu v životě jako velrybí kost v krku. Slova o násilí nemilosrdně sypala sůl do roztržené duše.

O poznání menší společník habána se závěrům svého přítele bránil: „Myslíš, že my jsme ve své podstatě lepší než muslimové?“

„Co to žvaníš, propánakrále? Slyšíte ho?“ habán se zděšeně rozhlédl po prázdných stolech hospody, která se teprve chystala na příliv štamgastů a pouťových návštěvníků.

„Někdo z nás si tady snad nacpal kabát granátama a šel se klidně vodsmahnout na pouť mezi kolotoče, aby to byla teprve jaksepatří krvavá paráda? Ty vole, že nedržíš radši hubu na zámek, udělal bys rozhodně líp, to ti teda povídám!“

Společník habána se nechtěl nechat zahnat do kouta: „No, myslím, že to nejspíš nikdo neudělal, ale když budu mluvit o naší kultuře, za náš způsob života, tak jsme to byli přeci my, kdo jsme se nahrnuli jako sarančata do Ameriky a zdecimovali tam celou lidskou rasu. Co..., kdyby šlo jen o Ameriku, tak vezmi to čert, ale my jsme se rozlezli po celým světě jako plíseň po okurkách a kam jsme vstoupili, tam tekla krev přívalem. Rozmetali jsme všechny kultury, bez ohledu na cokoliv nebo kohokoliv. Nasekali jsme kolonie po celém světě a ždímali je podle svých potřeb a možností a nikdo se nad tím tady ani nepozastavil. Teď když nám muslim šlápnul na kuří oko, oháníme se demokracií a svobodou a hned se k nim hrneme, abychom jim tam nadělali demokratický pořádek přesně podle našich představ.“

Krátkým úsečným ťukáním plastového zapalovače o špinavou hranu skleněného popelníku dodával svým slovům patřičný důraz. Habána však nezaskočil, proslovem jen přilil olej do ohně.

„Hele, tohle prosím tě na mě nezkoušej, tohle vůbec nesrovnávej! My jsme neroznášeli plíseň po vokurkách! My jsme roznesli po světě civilizaci! Ci-vi-li-za-ci! Rozumíš? Civilizaci! Dodnes, dodnes by lozili po stromech, mrskali po sobě votesanejma pazourkama a cpali se cvrčkama a jako přílohu by baštili kořínky s červama.“

Diskuze nabírala obrátek a jeden druhému začal skákat do řeči.

„Ale byla by to jejich volba, ne?“

„Jenomže tohle je přirozenej, zákonitej vývoj, kamaráde! Silnější a vyspělejší pohltí toho slabšího. Evoluce, vole. To prostě takhle je, takhle to přesně funguje a vždycky to takhle fungovalo, že vyspělejší spolkne zaostalejšího, to je holt Darwinova teorie v praxi. Obráceně by to byl naprosto holej nesmysl. To nezměníš, to prostě nejde změnit, tak to prostě je!!!“

Společník habána zatroubil na ústup.

„Tomu bych snad i rozuměl, pak se ale, prosím tě, nerozčiluj kvůli muslimákům, to je holt průvodní znak evoluce, vole, že se slabší a zaostalejší brání, třeba jenom ze strachu, anebo jsou muslimáci silnější a životaschopnější a prostě nás jednou zmasakrujou. No a jestli nejsou, tak zmasakruje někdo je. Amerikáni, anebo Marťani. Kašli už na ty kecy, prosím tě, radši si připijeme.“

Přátelské cinknutí sklenic ale nedokázalo zažehnat spor, spor naprosto vážný, protože zásadní. Po krátké pauze vyplněné šumivými zvuky hltaného piva se spor rozhořel nanovo. Argumenty podpořené uvolněnou atmosférou pátečního poledne a zdůrazněné myslivcem v panácích a pivem ve sklenicích padaly na obou stranách hospodské barikády jako už tolikrát. V nejrůznějších obměnách a variantách na nejpestřejší témata. Co Apríl bar Apríl barem je, co hospody hospodami jsou. Od šerověku do nedohlédnutelné budoucnosti bylo, jest a bude.

„Ty jim snad nakonec fandíš, hele? Tlučou hlavama zbožně o zem několikrát za den, všude samej kobereček a zutý boty, vzývají Alláha, až z toho halekání našincoj hlava třeští, ale je to nakonec jeden vrahounskej ksindl vedle druhýho. Buď seš na straně těch správnejch, nebo těch špatnejch. To si teda, hochu, koukej vybrat…“

Pan Václavík přestal vnímat hádku přísedících u stolu. Zarývala se mu pod kůži a trhala v bolestech maso od kostí. Nakonec bylo mu alespoň nějakou úlevou, že neprojevili sebemenší snahu vtáhnout ho do hovoru, coby soudce své pře.

Hospodský šum monotónně broukal na čtvrt výkonu téměř prázdným lokálem, moucha hledající zaschlé kapky piva po ubruse a bzukala o oktávu a kousek výš. Unylé šumění vtahovalo zlehka pana Václavíka do své jednotvárné písně, jako větrák v rohu místnosti, který do sebe neúnavně soukal proužky cigaretového dýmu. V dlouhých ostrých linkách se dým posouval na dosah nenasytných úst větráku a nějakých pět centimetrů před lopatkami se proužek dýmu nejprve zachvěl, zneklidnil a v zápětí se prudce rozpadl a zmizel vtažen proudem vzduchu. Víc ho už nikdy nebylo.

Pan Václavík se na ni zahleděl, na osamocenou, mdlou, ale vyzývající. Zahleděl se na ni, na svědkyni bezpočtu osudů a událostí.

Leží před ním, leží tiše, nehybná, staletími ohmataná mince. Na líci panna, na rubu orel, tak je dobrým mravem a zvykem již odnepaměti. Peníz sešlý stářím. Bezpočet chtivých prstů setřel rysy mince do obrysů. Svěžest panny se dávno vytratila udolána tíhou zaplacených předmětů, zboží a služeb. Majestátní let orla na rubu mince připomíná, po staletích používání, zapřažený formanský vůz na rozbité kamenité cestě více než cokoliv jiného.

Zvedá minci ze stolu a malou chvíli ji sem a tam převrací mezi prsty. Zprava do leva, zleva doprava, z ruky do ruky. Chladný kov tváří se vůči jeho počínání netečně, ale zepředu, z líce, panna chvástavě vystrkuje zpod šatů odhalené stehno, dme plný hrudník, v rukách misku, ze které nabízí dobro kolemjdoucím, kdežto zezadu, z rubu, číhavě krouží orel vysoko nad zemí a pokoutně loví za zády těch samých kolemjdoucích zlo. Jenomže mince je odedávna platidlo, a pokud si on dobře vzpomíná, vždycky platilo se za život.

Pokládá si v zamyšlení minci na nehet palce levé ruky. Opatrně. Peníz se kolébá na hraně prstu. Doleva, doprava, pád, nebo rovnováha. Osud na vážkách. A už je to tady. Cvrnk. Drobák vzlétá táhlým obloukem vzhůru do výšky očí, rotujíc kolem své osy. Na vrcholu stoupání se na zlomek chvíle zastaví a jenom blik – tmavá, blik – světlá, a v piruetách padá zpět do rozevřené dlaně. Orel. Semeno v zemi, když probuzeno vláhou nebe vyklíčí, hrne se překotně vzhůru za sluncem, ve střídání noci a dne, aby ho posléze mráz srazil zpět k zemi.

Zopakujme si pokus pro zajímavost ještě jednou, ale rozhodně ne naposledy. Nebojme se, pojďme s chutí do toho. Cvrnk. Podobný vzestup, podobný let, podobný pád, stejná dlaň. Panna. Život, když v touze vystoupí z matčina lůna, vzpíná svůj osud ve střídání dobrého a zlého, za štěstím, aby ho smrt nakonec bez okolků srazila zpět do lůna země.

Neváhejme tedy, nenechme se odradit a zkoušejme náhodu, pokoušejme štěstěnu ještě jednou, zas a znova. Cvrnk. A pořád, stále dokola. Podobné osudy, krátké lety, pády do dlaní a navlas stejné výsledky. Panna, či orel. Dobro, nebo zlo? Až do omrzení. Koho prst nás cvrnká na dráhu žití, do čí dlaně padáme?

Drobák se během hry v rukách zahřál a snaží se ho ukonejšit přítulným teplem. Srdce se jako ten rozpálený plíšek mince za hrudní kostí třepe v pravidelném rytmu – v nadějích, touhách, bolestech, zlostech, zklamáních, beznadějích… Dumá o minci, ale nedokáže se zbavit nedůvěry k matnému lesku ohmataných stran prastarého platidla. Co ještě mu může nabídnout, jakou hru se chystá sehrát?

Bere minci za hrany mezi dva prsty a staví ji na černou desku hospodského stolu. Ulepený stůl, s mokrým pomačkaným ubrouskem a papírovou oplatkou tácku pod pivo. V každé knajpě, v každém koutě světa. Lusk!

Mince se roztančí po parketu. Pro hospodské i štamgasty všech knajp světa. Nejprve na fleku, jako by se styděla, prudce se točí, primabalerína života. Valčík, nebo polka? Flamengo, nebo cajdák? V jakém rytmu, na kterou dobu vykročila, kterou stranou napřed? Po krátké chvíli, po rychlém sledu piruet se váhavě vydává na cestu po nikdy nekončící desce hospodského stolu.

Odkudsi kamsi. Pořád zběsile se vrtí, až světlá tmavá, dobrá zlá splývají. Pannou nebo orlem? To tají. Ale on nikam nepospíchá, není kam, není kvůli komu, není pro koho. Počká si, až se zastaví.

Sleduje upřeně minci, čísi osudy tančí před ním na desce stolu. Co tě žene, osude? Jaký vítr tě posouvá? Kam, proč a za čím se ubíráš? Tolik otázek a žádná odpověď?! Zodpověz, mince, zodpověz neklidné mysli její vtíravé otázky! Ty, mince, obtížená zkušenostmi prošlých staletí, ty přeci znáš odpovědi. Ale mince není salonní řečník, a nikdy jím nebyla, mince je odedávna platidlo, a pokud on si dobře vzpomíná, vždycky platí se za život.

Mince se v tanci zlehka zachvěla, jakoby na malou chvíli ztratila rytmus, rovnováhu a... Hrůzo! Oddělil se od ní předmět - mrtvola vyhládlého dítěte se vyvalila z mince na stůl v posmrtné křeči. Jak nezvykle zní dopad mrtvého těla, když dopadne ve vaší těsné blízkosti, když dopadne na hospodský stůl ve sprosté nahotě. Bezduché zadunění, jako když na zem dopadne prázdný ztrouchnivělý kmen stromu. Jaký příběh se odehrával za těma otevřenýma očima, nežli začaly vysychat?

Ohromen prohlíží si mrtvé ztuhlé tělo, skelet potažený vředy zjizvenou kůží. To má být tvá odpověď?

Ale peníz nevnímá zoufalý výkřik a v divokém tanci, se škodolibým cinkotem, naráží do hrany popelníku a štítivě od něj prudce odskakuje a hned vzápětí se z mince kulí setnutá hlava. Vyděšené, vyhaslé oči jsou obráceny v sloup, snad v modlitbě, snad v úpěnlivé prosbě, ale možná že také jen v pohrdání. Jaká touha přivedla ji do nelítostných rukou spravedlnosti, do pařátů kata? Jaká přání a touhy jsou broušeny ostřím popravčích seker?

Však mince nečeká na jeho myšlenky a vesele tančí v dlouhém oblouku po stole, krouží figury tanga s lehkostí mezi mrtvolami a jen tak z rozmaru, jako kdyby mimochodem hodila kapesníček vyvolenému tanečníku, upouští roztrhané krvavé srdce. Srdce zdravého muže, který vztáhl v zoufalství ruku sám na sebe. Nepřemýšlí o tom, kde se tu krvavé srdce vzalo, dopadlo na stůj jako dvě kila vepřových jater na váhu u řezníka, to nic nevymyslíte!

Mince stále mlčí a jen tančí v rytmu funébrmarše. Tančí sama sólo bez partnera? To v žádném případě! Po krátké taneční kreaci, kdy se mistrně vyhnula krabičce cigaret i sirek, kdy se ladným vznešeným pohybem vyhnula propasti hrany stolu, odhazuje ze sebe děravé tělo v uniformě. Zřejmě naprosto nudný společník a špatný tanečník.

Voják možná že kdesi v dalekých krajích hájil nejušlechtilejší zájmy svých spoluobčanů střílením do vojáků hájících nejušlechtilejší zájmy svých spoluobčanů. Jedno na jaké straně hranice, jedno pod čí vlajkou, jedno pro kterého krále.

Dost už, to stačí! Už se tě neptám mince zpropadená, vždyť už se tě na nic neptám! Ale kdež, marný nářek, marný vzlyk, dál se kupí mrtvola za mrtvolou na černé desce stolu. Proti jeho vůli přibývá mrtvých těl, přibývá zlomených osudů. Nepomohou zavřené oči ani ucpané uši. Pach smrti proniká vším.

Ze které strany mince padají mrtvé osudy? S tváří dobra i s tváří zla mince se líně točí, orel panna, panna orel, sotva zmáhá se na pomalé opilé blues. Zvrtne se, zavrávorá a pokouší se ustát nevyhnutelný pád vyčerpané energie. Ještě naposledy se rozkomíhá a vzápětí se už kácí a leží unavená a ztichlá na stole.

Nejistě minci zvedá a zkoumavě si prohlíží obě její strany, stejnou měrou krvavé. Orel i panna na jediné minci. Chladný kov tváří se zcela netečně, ale zepředu, z líce, panna chvástavě vystrkuje zpod šatů odhalené stehno, dme plný hrudník, v rukách misku, ze které nabízí dobro kolemjdoucím, kdežto zezadu, z rubu, číhavě krouží orel vysoko nad zemí a pokoutně loví za zády těch samých kolemjdoucích zlo. Dobro i zlo, panna i orel, dvě iluze na protilehlých stranách jediné prastaré mince a minci tu nerozdělíš, nerozpůlíš.

Mince ničeho nevnímá, no ovšem, aby ne, vždyť přece mince je odedávna platidlem, a pokud si ještě dobře vzpomíná, vždycky platí se životem.

Pan Václavík zvedl pohled od ztichlé mince, netečně a bez zájmu ležící v jeho dlani, vyrušen hovorem přísedících. Hospoda se začíná plnit prvními pouťovými návštěvníky, kteří si před ostrým startem na úpickém náměstí přišli vylepšit náladu dvěma pivky na kuráž, protože jak je všeobecně známo, nátisk je nátisk. Spolu s každým novým návštěvníkem houstne kouřová clona pod stropem a pro pana Václavíka je každý nově příchozí jako čerstvé žihadlo za krkem. Pryč odsud, pryč z dosahu všech otázek i odpovědí.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy 7 pádů smrti.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.