MO HAYDER

pečovatel

2013

1. kapitola

17. červenec

Když všechno skončilo, detektiv-inspektor Jack Caffery z jiholondýnského Oblastního hlavního vyšetřovacího týmu (OHVT) přiznal, že ze všech věcí, jichž byl onoho podmračeného červencového večera v Brixtonu svědkem, jej nejvíce drásaly vrány.

Byly tam, když vycházel z domu Peachových – na trávníku přilehlé zahrady se jich choulila více než dvacítka a nevěnovala žádnou pozornost policejní pásce, přihlížejícím ani technikům. Některé vrány měly otevřené zobáky, jiné podivně hekaly. Všechny se mu však dívaly přímo do očí – jako by věděly, co se v domě stalo. Jako by se mu lstivě vysmívaly za jeho reakci na místě činu. Za neprofesionální a přespříliš osobní reakci.

Později Caffery připustil, že chování vran bylo pouhým biologickým tikem – že mu ptáci nemohli vidět do duše a nemohli tušit, co rodinu Peachových postihlo –, ale i tak se mu při pohledu na ně zježily chlupy na krku. Zastavil se na horním konci zahradní stezky, aby si svlékl kombinézu a podal ji technikovi, obul si boty, které zanechal před policejní páskou, a vyrazil mezi ptáky. Ti zatřepali olejnatými pery a vyletěli do vzduchu.

Brockwell Park – obrovský rovnoramenný trojúhelník lesa a trávy s vrcholem na stanici Herne Hill – se na téměř dvoukilometrovém úseku dotýká dvou velice odlišných částí jižního Londýna. Na západním obvodu se rozprostírá nehostinný Brixton, kde pracovníci komunálních služeb musí leckdy ráno zasypávat na ulicích kaluže krve pískem, a na jihu pak Dulwich se starobinci obsypanými květinami a s vikýřovými domy ve stylu Johna Soaneho. Donegal Crescent pak ležel jakoby rozkročen proti Brockwell Parku: jednou nohou se opíral o hostinec se zatlučenými okny, druhou pak o koloniál s indickým majitelem. Tvořil součást nevelké a tiché městské zástavby s řadami domků s terasami, postavenými v padesátých letech a obnaženými před sluncem: na předních zahrádkách nerostly žádné stromy a dveře byly natřeny čokoládově hnědou barvou. Z těchto domků se nabízel výhled na podkovovitě zahnutý pás prošlapaného trávníku, kde děti po večerech zkoušely na bicyklech smyk. Caffery si dokázal představit, že se zde Peachovi cítili relativně bezpečně.

Detektiv-inspektor Caffery již byl opět v košili a měl radost, že je venku čerstvý vzduch. Ubalil si cigaretu a přistoupil ke skupině policistů zevlujících vedle dodávky Jednotky vědecké podpory. Ti po jeho příchodu zmlkli a Caffery věděl, co se jim honí hlavou. Byl teprve pětatřicátníkem – rozhodně se nedal pokládat za dříče, který si každý služební postup musí zasloužit –, ale většina policistů v jižním Londýně už ho znala. „Jeden z Mladoturků metropolitní policie,“ napsali o něm v Police Review. Věděl, že ho ve sboru respektují, a vždy mu to připadalo trochu zvrácené. Kdyby tak věděli polovinu toho co já. Doufal, že si policisté nevšimnou, jak se mu třesou ruce.

„Tak co?“ Zapálil si cigaretu a pohlédl na zapečetěný igelitový důkazní sáček, který držel jeden z mladých techniků. „Co máte?“

„Tohle jsme právě našli v parku, pane, asi dvacet metrů od zadního dvorku Peachových.“

Caffery převzal sáček a pozorně ho obrátil. Uvnitř vězela dětská teniska Nike Air Server, o něco menší než jeho dlaň. „Kdo ji našel?“

„Psi, pane.“

„A dál?“

„Ztratili stopu. Nejdřív ji měli – byla dobrá, vážně dobrá.“ Seržant v modré košili Jednotky psovodů se postavil na špičky a ukázal přes střechy na místo, kde se v pozadí vzpínal park a jeho tmavé stromy zastiňovaly oblohu. „Vedli nás kolem té stezky táhnoucí se přes západní cíp parku, ale po necelém kilometru ztratili stopu.“ Seržant pochybovačně pohlédl na večerní oblohu. „A teď jsme přišli i o světlo.“

„Jasně. Myslím, že si musíme promluvit s leteckou podporou.“ Caffery podal tenisku zpátky technikovi. „Měla by být v sáčku s pohlcovačem vlhkosti.“

„Co prosím?“

„Je na ní krev. Toho jste si nevšiml?“

Bodové reflektory Jednotky vědecké podpory se rozsvítily a zaplavily dům Peachových i stromy v parku za ním. Na zahradě vepředu pročesávali laboratorní specialisté v modrých pogumovaných kombinézách trávník lopatkami na smetí a za policejní páskou postávali v hloučcích šokovaní sousedé; kouřili a šeptali, po chvíli se vždy rozprchli a zasypali otázkami jakéhokoliv detektiva z OHVT, který se náhodou přiblížil. Byli zde i zástupci tisku a pomalu ztráceli trpělivost.

Caffery se postavil vedle dodávky Velící jednotky a zadíval se na dům. Byla to dvoupodlažní budova s terasou – s oblázky v omítce, satelitní anténou na střeše, okny v hliníkovém rámu a malým vlhkým flíčkem nad hlavními dveřmi. V každém okně vězely totožné vroubkované sítě a závěsy byly pevně zatažené.

Caffery viděl rodinu Peachových – či spíše to, co z ní zbylo –, teprve po oné události, ale připadalo mu, že ji znal už dříve. Lépe řečeno znal její archetyp. Rodiče – Alek a Carmel – představovali onen druh lidí, s nimiž vyšetřovací tým jen těžko sympatizuje: oba těžcí pijáci, oba nezaměstnaní, a když záchranáři přenášeli Carmel Peachovou do sanitky, k dovršení všeho jim nadávala. Jejich jediného syna, devítiletého Roryho, Caffery neviděl. Než dorazil na místo, policisté ze zdejší divize již obrátili celý dům vzhůru nohama ve snaze chlapce najít – dívali se do kredenců, do podkroví, a dokonce i za vanové obložení. Na soklové liště v kuchyni se našla tenká krvavá stopa a skleněná výplň v zadních dveřích byla rozbitá. Caffery vzal s sebou důstojníka z Územní podpůrné skupiny, aby společně prohledali zatlučený objekt o dvě čísla dále – nasoukali se po břiše a s baterkou v zubech do díry v zadních dveřích a připadali si přitom jako v nějaké postpubertální představě o agentech SAS. Uvnitř však našli jen obvyklé propriety pro přespávání bezdomovců. Žádné jiné známky života se zde nevyskytovaly. Žádný Rory Peach. Tato hrubá fakta byla sama o sobě dost strašná a Cafferymu se zdálo, že jsou navíc střižena na míru tak, aby v něm rozeznívala jeho vlastní minulost. Neudělej z toho osobní problém, Jacku, nedopusť, aby se to změnilo v šílenství.

„Jacku?“ řekla hlavní inspektorka Danniella Sounessová, která se náhle zjevila vedle něj. „Není ti nic, hochu?“

Caffery se ohlédl. „Danni. Bože, jak jsem rád, že jsi tady.“

„Co to máš s pusou? Máš ji zmačkanou jako psí prdel.“

„Díky, Danni.“ Caffery si promnul obličej a protáhl se. „Od půlnoci jsem na nohou.“

„A jaká je situace?“ Sounessová ukázala na dům. „Pohřešuje se tu nějaký klučina, mám pravdu? Rory?“

„Ano. Ztropíme kvůli němu pořádný randál – je mu teprve devět.“

Sounessová vyfoukla vzduch nosem a zavrtěla hlavou. Měla robustní postavu; měřila sice jen sto šedesát centimetrů, ale v pánském obleku a botách vážila dobrých šestasedmdesát kilo. Když se k tomu přičetly ještě nakrátko střižené vlasy a světlá skotská kůže, vypadala spíše jako mladistvý delikvent před prvním vystoupením u soudu než jako čtyřicetiletá hlavní inspektorka. Svou práci brala velmi vážně. „Jasně. Hodnotící tým už tu byl?“

„Zatím nevíme, jestli se jedná o úmrtí. Žádná mrtvola, žádný hodnotící tým.“

„No jo, leniví parchanti.“

„Místní policie převrátila dům vzhůru nohama, ale nemůže ho najít. Poslal jsem do parku psy a územku. Letecká podpora by měla být na cestě.“

„Proč si myslíš, že je v parku?“

„Protože tyhle domy s Peachovými vesměs sousedí zadní stranou.“ Caffery ukázal na stromy, které se tyčily nad střechami. „Máme svědka, který viděl, jak z domu číslo třicet něco peláší mezi stromy. Zadní dveře jsou odemčené, v plotě je díra a kluci už našli na okraji parku botu.“

„Dobrá, dobrá, přesvědčils mě.“ Sounessová zkřížila ruce na prsou, zhoupla se na patách a zadívala se na techniky, fotografy a lidi z kriminální vyšetřovačky. Přede dveřmi domu číslo třicet si právě kameraman kontroloval opasek s baterkou a strkal do pouzdra těžkou kameru. „Vypadá to tu jako na pitomým natáčení filmu.“

„Jednotka chce pracovat celou noc.“

„A co ta sanitka? Ta, co skoro sjela ze silnice.“

„Jo, jasně – v té vezli matku. Přijali ji i s manžílkem do Královské nemocnice. Ona to přežije, ale on prý nemá naději. Trefili ho semhle,“ Caffery si přiložil dlaň na zátylek, „a pěkně ho tam dořídili.“ Ohlédl se přes rameno, naklonil se blíž k Sounessové a ztlumil hlas. „Danni. Je tu několik věcí, které musíme utajit před tiskem – pár věcí, které se nesmí objevit v bulváru.“

„Jakých věcí?“

„Tak předně se nejedná o únos kvůli sporu o svěření do péče. Rory je jejich dítě – žádní rozvedení rodiče v tom nefigurují.“

„Takže tygr?“

„Ani tygr to není.“ Tygřím únosem se označoval únos motivovaný žádostí o výkupné a Peachovi rozhodně nebyli ve finanční lize, která by přitahovala vyděrače. „A až uvidíš, co všechno se tam dělo, poznáš, že tohle není klasický případ.“

„Eh?“

Caffery se rozhlédl po novinářích a sousedech. „Pojďme do dodávky, jo?“ Položil ruku Sounessové na záda. „Nechci tu mít publikum.“

„Tak pojď.“ Sounessová se vyhoupla do dodávky Jednotky vědecké podpory a Caffery ji následoval – chytil se madla ve střeše a vyšvihl se dovnitř. Na stěnách visely rýče, nejrůznější řezné nástoje a nášlapné desky, v rohu pak jemně vrněla lednice na vzorky. Caffery zavřel dveře, zahákl nohu o židličku a přisunul ji Sounessové. Ta se posadila a Caffery usedl naproti ní. Roztáhl nohy, lokty si opřel o kolena a obezřetně na kolegyni pohlédl.

„Co je?“

„Je to nějaké praštěné.“

„Co?“

„Pachatel u nich nějakou dobu pobýval.“

Sounessová se zamračila a vystrčila bradu, jako by si nebyla jistá, zda Caffery žertuje. „Pobýval?“

„Přesně tak. Prostě u nich… okouněl. Skoro tři dny. Byli uvnitř svázaní s pouty na rukou, bez jídla a bez vody. Podle seržantky Quinnové stačilo ještě dvanáct hodin a některý z nich by zemřel.“ Caffery zvedl obočí. „Ze všeho nejhorší je ten smrad.“

Sounessová obrátila oči v sloup. „No potěš.“

„Po celé zdi jsou tam navíc načmárané nějaké bláboly.“

„Kristepane.“ Sounessová si zlehka odsedla a promnula si dlaní čelo. „To vypadá na nějakého uprchlíka z blázince.“

Caffery přikývl. „Jo. Ale nebude daleko – park je už neprodyšně uzavřený, takže ho co nevidět čapneme.“

Postavil se a zamířil ke dveřím dodávky. „Jacku?“ zastavila ho Sounessová. „Tebe něco trápí.“

Caffery se na okamžik zarazil, sklopil oči k podlaze a položil si ruku na zátylek. Připadalo mu, jako by se Sounessová naklonila a zaníceně se zadívala do okna v jeho hlavě. Měli se se Sounessovou rádi: nikdo z nich nevěděl proč, ale oběma byla jejich vzájemná spolupráce příjemná. Přesto existovalo několik věcí, s nimiž se jí Caffery raději nesvěřoval.

„Ne, Danni,“ zamumlal nakonec a upravil si uzel na kravatě. Rozhodně se nechtěl dozvědět, jak velkou část jeho obav dokázala Sounessová odhalit. „Pojď, hodíme oko v parku, ano?“

Na Donegal Crescent se mezitím snesla noc. Měsíc stál nízko na obloze a měl rudou barvu.

Od zadního konce Donegal Crescent jako by Brockwell Park nesouvisle ubíhal na míle daleko a zaplňoval celý obzor. Jeho hořejší svahy byly téměř holé – z jejich hřebene čnělo pouze několik křivičných stromů bez listí a na nejvyšším místě se krčila skupina jakýchsi stále zelených exotických dřevin. Naopak západní svah o rozloze zhruba čtyř fotbalových hřišť byl hustě porostlý stromy: bambusy, břízy bělokoré, buky a španělské kaštany se tyčily nad čtyřmi zapáchajícími rybníčky, které z půdy vysávaly veškerou vlhkost. Mezi těmito stromy byl porost poměrně hustý, a v létě se dokonce zdálo, že se z rybníčků kouří.

Toho dne o půl deváté večer, pouhých několik minut předtím, než celý park uzavřela policie, se nedaleko těchto rybníčků pohyboval osamělý muž a se zaujatým výrazem šmejdil kolem stromů. Roland Klare byl samotářskou, ba přímo poustevnickou existencí. Míval prapodivné výbuchy vzteku, které se střídaly s okamžiky letargie, a někdy – to když ho přepadla správná nálada – se měnil ve sběratele. Byl jakýmsi lidským příbuzným brouka hrobaříka, pro něhož nebyl žádný předmět neupotřebitelný, žádný odpad nerecyklovatelný. V parku se vyznal dobře a často se zde potuloval, prohledával odpadkové koše a díval se pod lavičky. Lidé ho obvykle nechávali na pokoji. Vlasy měl dlouhé jako žena a zápach, který kolem sebe šířil – dobře známý zápach špinavých šatů a moči –, nebyl nikomu příjemný.

Nyní stál s rukama v kapsách a civěl na předmět, který mu ležel mezi chodidly. Byl to fotoaparát. Starý a otlučený pentax. Klare ho zvedl, přidržel si ho těsně před očima, protože se rychle stmívalo, a začal zkoumat rozsah poškození. Roland Klare měl ve svém bytě čtyři nebo pět dalších fotoaparátů, které vytáhl ze skládek a popelnic. Vlastnil dokonce i nahodile sesbírané kusy fotografického vybavení. Nyní rychle strčil pentax do kapsy a chvíli šoupal nohama v listí, aby prohledal okolní půdu. Toho rána se přes město přehnala letní bouřka, ale odpoledne už opět svítilo slunce, které stačilo osušit dokonce i spodní strany šlahounů. Půl metru od fotoaparátu ležely ještě dvě velké růžové gumové rukavice, které si Klare strčil do kapsy spolu s fotopřístrojem. Po chvíli opět vyrazil vstříc soumraku. Když si po chvíli prohlédl rukavice ve světle pouliční lampy, usoudil, že nestojí za uschování. Byly příliš obnošené, a tak je odhodil do kontejneru. Zato ten foťák. Foťák se přece jen tak nevyhazuje.

Pro Indii 99, dvoumotorový vrtulník typu Squirrel, který startoval z letecké základny v Lippits Hill, to byl poklidný večer. Slunce již zapadlo, ale posádku Jednotky letecké podpory bolela z celodenního horka a nízkých mraků hlava: co nejrychleji absolvovali dvanáct povinných obletů – Heathrow, Dome, Canary Wharf a několik elektráren včetně Battersea – a chystali se přejít na sebeúkolování, když vtom se jim ozval ve sluchátkách dispečer: „Indie Lima volá Indii devět devět.“

Taktický velitel si přisunul mluvítko blíže k ústům. „Mluvte, Indie Limo.“

„Kde jste?“

„Jsme, eh…, kde to jsme?“ Velitel se zlehka předklonil a zadíval se na osvícené město. „Nad Wandsworthem.“

„Dobře. Pohotovost má sice Indie devět osm, ale ta se blíží k maximální letové délce. Takže vám udám souřadnice: TQ3427445.“

Velitel se zadíval do mapy. „To je Brockwell Park?“

„Potvrzuji. Jde o pohřešované dítě. Pozemní jednotky to tam sice uzavřely, ale detektiv-inspektor nám to řekl na rovinu, hoši: bude to ryze formální pátračka. Neručí za to, že ten kluk v parku vůbec je – má jenom takové tušení –, takže nejde o nic povinného.“

Velitel odsunul mluvítko, podíval se na hodinky a rozhlédl se po přední části kabiny. Pozorovatel i pilot žádost slyšeli a nyní drželi palce nahoře. Dobře. Velitel zapsal do letového deníku čas a automatizované číslo depeše a znovu si přiložil mluvítko před ústa.

„Jo, tak povídejte, Indie Limo. Dneska je klid, mrknem se tam. Komu se máme hlásit?“

„Nějakému, ehm, inspektoru Cafferymu. Z OHVT…“

„Myslíte z oddělení vražd?“

„Tak.“

2. kapitola

Na místě, kde fotoaparát dopadl na zem, byly patrné šrámy a Roland Klare – který již seděl ve svém bytě v posledním patře Arkaig Tower, obecního domu v severním cípu Brockwell Parku – navíc přišel na to, že nalezený pentax je poškozen i jinými, méně viditelnými způsoby. Jakmile Klare pečlivě otřel tělo přístroje do utěrky, pokusil se navinout film uvnitř a zjistil, že se mechanismus zasekl. Klare si s ním chvíli hrál, lomcoval s ním a třásl, ale nepodařilo se mu navíjení uvolnit. Položil fotoaparát na parapet v obývacím pokoji a chvíli jen tak stál a díval se z velkého okna.

Večerní obloha nad parkem byla oranžová jako táborový oheň a kdesi v dálce zaslechl Klare vrtulník. Bezděčně se poškrábal na pažích a snažil se rozhodnout, co si počít. Jediným dalším fungujícím fotoaparátem, který doma měl, byl polaroid. Ani tento přístroj nenabyl Klare úplně poctivě a film do polaroidu byl navíc drahý, takže nalezený pentax rozhodně stál za záchranu. Klare si povzdechl, zvedl fotoaparát a znovu se pokusil uvolnit mechanismus. Držel pentax mezi nohama a úporně s ním zápolil, ale po dvaceti minutách bezvýsledného úsilí byl nucen přiznat porážku.

Sklíčený a zbrocený potem si zapsal novou položku do knihy, kterou přechovával v zásuvce psacího stolu vedle okna, a vložil fotoaparát do fialové plechovky od čokoládových bonbonů na parapetu, kde již ležel šroubovák s neonově růžovou rukojetí, tři ampulky s léky na předpis a plastová náprsní taška s potiskem britské vlajky, kterou našel na horní plošině autobusu číslo dvě. Na tomto parapetu měl pentax – i s důkazem úhledně navinutým uvnitř – setrvat více než pět dní.

Všechny věznice v Londýně vyžadují, aby byly informovány o veškerých přeletech vrtulníků nad jejich areálem. Dodává jim to na klidu. Když posádka Indie 99 zahlédla vpředu vpravo dobře známou tělocvičnu se skleněnou střechou a osmiúhelníkové dozorčí stanoviště, přepnula na kanál osm, identifikovala se nápravnému zařízení v Brixtonu a teprve poté pokračovala v letu k parku. Noc byla teplá a bezvětrná; nízký příkrov mračen zachycoval oranžová velkoměstská světla a odrážel je zpět nad střechy, takže se zdálo, že vrtulník prolétává jakousi žhnoucí tepelnou vrstvou a jeho břicho a vrtule se smáčejí v elektrizující oranžové mase. Nacházeli se nad Acre Lane – dlouhou, tretkami posetou řadou perliček. Po další chvíli letu se ocitli nad přeplněnými uličkami za Brixton Water Lane, minuli změť domů a restaurací, až se v silných pulzech rozráženého vzduchu a spalovaného leteckého benzinu – flop flop flop FLOP – zčistajasna vynořili nad jednolitou temnotou Brockwell Parku.

Kdosi v tmavém kokpitu hvízdl. „Je větší, než jsem si myslel.“

Trojice mužů pochybovačně shlédla na rozlehlý pás černi. Zdálo se jim, že se tento neosvětlený úsek stromů a trávy uprostřed třpytícího se velkoměsta táhne celou věčnost – jako by nechali Londýn daleko za sebou a letěli nad širým oceánem. Pouze světla Tulse Hill daleko před nimi se mihotala na obzoru jako nepravidelné korálky a označovala nejzazší hranici parku.

„Ježíši.“ Pozorovatel se neklidně ošil v malé ztemnělé kabině, kde jeho obličej osvětlovaly pouze kontrolky ovládacího panelu. „Jak to provedem?“

„Provedem to.“ Velitel se zadíval na kartu s frekvencemi, kterou měl zasunutou v průhledné kapsičce na kalhotách letecké kombinézy, upravil si na hlavě sluchátka a oslovil přes hluk vrtule brixtonskou letovou kontrolu: Indie devět devět volá Limu Delta.“

„Dobrý večer, Indie devět devět. Máme nad hlavami vrtulník – to jste vy?“

„Potvrzuji. Žádám o rozhovor s pátrací jednotkou v kódu dvacet pět.“

„Rozumím. Použijte MPS 6 – pokračujte, Indie devět devět.“

Další hlas, který velitel uslyšel, již patřil detektivu-inspektorovi Cafferymu. „Nazdar, devět devítko. Vidíme vás. Díky, že jste přiletěli.“

Pozorovatel se naklonil nad obrazovku s termovizí. Dnes byla špatná noc – teplo uvězněné v mracích napínalo přístroje na hranici možností a barvilo veškeré objekty na obrazovce do stejného mléčně šedivého odstínu. Po chvíli pozorovatel přece jen zahlédl v levém horním rohu prokreslenou bílou postavu, která zvedala ruku do noci. „Ano, dobře. Máme ho.“

„Jo, nazdárek, pozemní jednotky,“ řekl velitel do mikrofonu. „Jste víc než vítáni. Máme s vámi vizuální kontakt.“

Pozorovatel sklopil termovizi, takže nyní posádka viděla všechny pozemní jednotky: pableskující postavy rozestavené po obvodu lesa. Zdálo se, že dole působí téměř čtyřicet mužů.

„Máte to tam dobře uzavřené,“ oznámil velitel detektivu Cafferymu.

„Já vím. Dneska večer se nikdo nedostane tam ani zpátky. A když, tak se to dozvíme.“

„Je to rozlehlá oblast a žijou tam divoká zvířata, ale vynasnažíme se.“

„Díky.“

Velitel se naklonil do přední části kokpitu a zvedl palec. „Dobrá, hoši, jdem na to.“

Pilot sklopil Squirrel napravo a začal kroužit nad jižní čtvrtinou parku. Necelý kilometr na západ zahlédli křídovitou šmouhu vyschlého okrasného jezírka a tu a tam mezi stromy probleskovala čedičově zbarvená hladina čtyř dalších jezer. Posádka prohledala park v několika zónách, přičemž se vrtulník pohyboval v soustředných kružnicích asi sto padesát metrů nad zemí. Pozorovatel se v ohlušujícím řevu motorů krčil nad obrazovkou, ale nikde neviděl žádná teplejší místa. Upravil na notebooku kontrolky. Pozemní jednotky se obvykle daly hravě identifikovat, avšak dnes byl termický obraz maximálně rozostřený a vše jako by se ukrývalo pod baldachýnem letního listí. Přístroje byly prakticky slepé. „Tohle je hledání jehly v kupce sena,“ zamumlal směrem k veliteli, zatímco pročesávali zbytek parku. „Močíme tu do větru.“ Pozorovatel se záměrně vyhnul slovesu „chcát“ – veškerá konverzace ve vrtulníku se totiž zaznamenávala. „Normálně tady močíme do větru.“

Na zemi vedle dodávky Územní podpůrné skupiny mezitím postávali Caffery se Sounessovou a dívali se na reflektory vrtulníku. Caffery spoléhal, že letecká jednotka celý případ rozlouskne – že najde Roryho Peache. Od vyhlášení pátrání již uplynula hodina. Tři devítky vytočil indický majitel koloniálu.

Většinu podpory v nezaměstnanosti investovali manželé Peachovi do cigaret pro Carmel – o víkendu jim peníze obvykle došly a navíc bylo potřeba vyrovnat dluh v koloniálu na rohu. Tento víkend dluh nikdo nesplatil, a tak se majitel koloniálu v pondělí večer vydal do Donegal Crescent, aby peníze vymohl. Jak posléze uvedl Cafferymu, nebylo to poprvé, co tuto trasu absolvoval, a přestože se Aleka Peache nebál, pro jistotu s sebou vzal i německého ovčáka. V sedm hodin večer zazvonil u Peachových.

Nikdo se neozýval. Obchodník tedy hlasitě zaklepal, ale stále neslyšel žádnou odpověď. Nakonec neochotně vyrazil se psem do parku.

Kráčel podél zadních dvorků Donegal Crescent a urazil již poměrně velkou vzdálenost, když vtom se vlčák náhle otočil a začal štěkat ve směru domů. Obchodník se obrátil za ním. Zdálo se mu – nemohl by na to přísahat, ale zdálo se mu –, že tam viděl kohosi utíkat. Jakousi stinnou postavu s velkými hýžděmi, která se rychle vzdalovala od zadní části domu Peachových. Obchodník měl zprvu dojem, že jde o nějaké zvíře, neboť německý ovčák štěkal opravdu zběsile a nervózně přitom cukal vodítkem, ale to už silueta kvapně zmizela mezi stromy. Zvědavý obchodník tedy odvlekl neochotného psa zpět k číslu třicet a nakoukl do štěrbiny na poštu ve dveřích.

Tentokrát již věděl, že zde něco nehraje. Na podlaze v hale ležela hromádka reklamních tiskovin a na zdi za schodištěm byl červeným sprejem nastříkán jakýsi vzkaz, či spíše jeho část.

„Jacku?“ řekla Sounessová do burácení helikoptéry nad hlavou. „Na co myslíš?“

„Že tam někde musí být,“ křikl Caffery a ukázal prstem do parku. „Určitě tam je.“

„A jak víš, že z toho parku zase neodešel?“

„Ne.“ Caffery si přiložil dlaň kolem úst a naklonil se ke kolegyni. „Jestli z toho parku utekl, tak ti ručím za to, že by si toho někdo všiml. Všechny cesty z parku ústí na hlavní ulice. Ten chlapec je nahý a krvácí…“

„COŽE?“

„JE NAHÝ A KRVÁCÍ. MYSLÍM, ŽE KVŮLI TOMU UŽ BY NĚKDO TELEFON ZVEDL, NE? DOKONCE I V BRIXTONU.“

Pohlédl na vrtulník. Měl i další dobré důvody věřit, že se Rory stále nachází v parku – znal totiž statistiky únosů dětí: většina studií předpokládala, že pokud již Rory není naživu, pravděpodobně bude nalezen v okruhu osmi kilometrů od místa únosu a zároveň v okruhu necelých padesáti metrů od jakékoliv pěší stezky. Jiné celosvětové statistiky vypovídaly hrůzyplnější příběh: předpovídaly, že Rory nebude zavražděn okamžitě, ale únosce jej s největší pravděpodobností ponechá naživu až čtyřiadvacet hodin. Statistiky dále konstatovaly, že motivem únosu chlapce v Roryho věku bude pravděpodobně sex. A že tento sex bude mít zřejmě sadistický charakter.

Pro skutečnost, že byl Caffery více než jen letmo obeznámen se zvyklostmi a životními postoji pedofilů, existoval jediný prostý důvod: mohl kdykoliv sáhnout sedmadvacet let do minulosti a vytáhnout na světlo zrcadlový odraz tohoto případu v podobě jiného záhadného zmizení. Jeho vlastní bratr Ewan, který byl v té době ve stejném věku jako Rory, se ztratil ze světa uprostřed normálního bílého dne. Rovněž ze zadního dvorku rodinného domu. Rory tak mohl být klidně druhým Ewanem. Caffery si uvědomoval, že by se o tom měl Sounessové zmínit, že by ji měl vzít stranou a říct jí: „Možná bys mě měla z toho případu odvolat – dát ho třeba Loganovi nebo někomu –, protože já nevím, jak budu reagovat.“

„A CO KDYŽ NIC NENAJDOU?“ ječela Sounessová.

„NEBOJ. ONI NĚCO NAJDOU.“ Přiložil si vysílačku před ústa, snížil hlas a přeladil na kanál velitele vrtulníku. „Devět devítko, vidíte tam nahoře něco?“

O sto padesát metrů výše se velitel v tmavé kabině natáhl tak daleko, jak mu to umožnil komunikační kabel vyrážející jako pupeční šňůra ze stropu vrtulníku. „Hej, Howie. Chtějí vědět, jak si vedeme, Howie.“ Neviděl pozorovateli do tváře, neboť ten měl hlavu otočenou na obrazovku, takže mu helma zakrývala oči.

„Zápasím s tím. Vypadá to jako pitomé zasněžené pole. Co se nehýbe, to splyne s pozadím. Muselo by se to postavit a zamávat na mě.“ Pozorovatel se pokusil upravit termovizi tak, aby se teplá místa zobrazovala černě. Poté vyzkoušel ještě červenou a modrou – někdy taková změna barvy pomohla, ale dnes ho jednolitá termická masa porážela na hlavu. „Můžeš to stočit ještě trochu doprava?“

„Jasně.“ Pilot naklonil helikoptéru a začal ve vzduchu soustružit kružnice, přičemž spolu s velitelem sledoval pravou stranu hustého lesa pod sebou. Pozorovatel přimhouřil oči na obrazovku. Pohnul s joystickem připojeným k notebooku a gyroskopicky upevněná kamera na senzorové desce pod kokpitem obkroužila svým chladným okem celý park.

„Tak co máš?“

„Já nevím. Asi šedesát stupňů nalevo něco je, ale…“ Bez hloubkového rozlišení se dalo jen obtížně posoudit, co se vlastně na obrazovce objevuje, a pokaždé, když se k objektu přiblížili, rozvířila vrtule helikoptéry koruny stromů. Pozorovateli se zdálo, že dole vidí jakýsi světelný zdroj ve tvaru cukrářského větrníku, zhruba o velikosti pneumatiky. Poté se však koruny stromů opět rozhrnuly a pozorovatel měl znovu dojem, že se mu to jen zdálo. „Nasrat.“ Upřeně se díval na obrazovku, pohyboval hlavou ze strany na stranu, přepínal obrazovku z panoramatického modu na úzký a zpět. „Jo, možná jim zkus říct, ať se mrknou na tohle.“ Poklepal na monitor. „Vidíš to?“

Velitel se předklonil a pohlédl na obrazovku. Neviděl, o čem pozorovatel mluví, ale přesto se opřel o sedadlo a vyladil vysílačku na frekvenci detektiva-inspektora Cafferyho. „Devět devět volá pozemní jednotku.“

„Jo, máte něco?“

„Máme dojem, že jsme možná narazili na tepelný zdroj, ale nemůžeme to potvrdit. Nechcete se na to podívat?“

„Jasně.“

„Takže jak je tam ten rybník nebo jezero nebo něco takového…“

„To okrasné jezírko?“

„Jo, to okrasné jezírko – a nějakých…, co já vím, dvě stě metrů odtamtud začíná les…“

„Jasně, to zhruba odpovídá.“

Velitel se předklonil a podíval se, na kterém místě drží pozorovatel na obrazovce prst. „Tak když vyrazíte od okraje toho lesa a ujdete nějakých sto metrů…“

„Rozumím. Díky.“

Velitel přidržel ruku ve vzduchu dlaní dolů, čímž dal pilotovi pokyn, aby se vznášel na místě, všichni tři členové posádky se předklonili a za zvuku vlastního dechu ve sluchátkách mlčky sledovali, jak se mihotavé postavy členů Územní podpůrné skupiny přesunují na obrazovce termovize směrem k tepelnému zdroji.

„Dobře,“ zabručel velitel. „Trochu jim pomůžeme, ne?“ Zmáčkl spínač a rozsvítil Night Sun – obrovitý reflektor zavěšený na podbřišku vrtulníku. Světlomet o svítivosti třiceti milionů svíček dokázal zblízka propálit i beton: pozemní jednotky se za jeho světlem vydaly jako za vánoční hvězdou a prodíraly se skrz stromy jeho směrem. Pozorovatel však mezitím přestal žhnoucí tepelný zdroj na termovizi rozeznávat a začal si klást otázku, zda se mu to vše pouze nezdálo.

„Howie?“ ozval se zezadu velitel. „Jsme na správném místě?“

Pozorovatel neodpověděl. Seděl v předklonu na sedadle a snažil se opětovně lokalizovat zdroj.

„Howie?“

„Jo…, teda myslím, ale…“

„Pozemní jednotka volá devět devítku,“ rozlehl se ve vysílačce Cafferyho hlas. „Tady dole nemáme nic. Můžete nám pomoct?“

„Howie?“

„Já nevím – nevím. Něco tam bylo.“ Znovu přepnul obrazovku na úzký záběr a zavrtěl hlavou. Hluk motorů a listů vrtule, horko i pachy na něj dnes intenzivně doléhaly, takže měl potíže s koncentrací. Dole stáli příslušníci ÚPS, dívali se na vrtulník a rozpřahovali paže. „Sakra,“ ulevil si pozorovatel pod vousy. „Howie, ty seš teda idiot.“ Bude muset z toho nějak vycouvat. „Já…, heleďte…, já nevím…“

„Dobrá, dobrá.“ Velitel začínal být netrpělivý. „Jak jsme na tom s palivem?“

Pilot zavrtěl hlavou. „Asi pětadvacet procent.“

Velitel hvízdl. „Takže bude třeba někam odletět za…, za kolik, za dvacet minut? Za dvacet minut. Howie? Takže co říkáš?“

„Hele, já…, nic. Asi se mi to zdálo. Nic.“

Velitel si povzdechl. „Dobře, rozumím.“ Přepnul na frekvenci letové kontroly. „Indie Limo, dochází nám palivo, takže se půjdeme nalokat do Fairoaks. Myslím, že tady nemáme stopu. Je to tak, Howie? Jsme bez zásahu?“

„Jo.“ Pozorovatel si neklidně přejel prstem pod řemínkem na bradě. „Myslím, že jo – nemáme stopu. Asi ne.“

„Devět devět volá pozemní jednotky, jestli jste dole hotovi, tak my taky.“

„Víte to jistě?“ Hlas detektiva-inspektora Cafferyho zněl napjatě. „Víte jistě, že jsme na správném místě?“

„Jo, vy jste na správném místě, ale my jsme ztratili zdroj. Dneska je horká noc – pořád tady bojujeme s rušivými vlivy.“

„Jestli jste si jistí, tak to ukončete. Díky za snahu.“

„Je nám líto.“

„To je v pořádku. Hezký večer všem.“

Velitel viděl, jak Caffery na obrazovce mává. Upravil si sluchátka a přepnul zpět na letovou kontrolu. „Ve vzduchu jsme beze stopy, takže jsme skončili na souřadnici TQ3427445 a míříme na Indii Foxtrot.“ Poznamenal si do letového deníku čas, helikoptéra se naklonila a zmizela do noci.

Caffery na zemi přihlížel, jak se vrtulník ztrácí za střechami domů, až bylo jeho světlo menší než satelit.

„Víš, co to znamená, že jo?“

„Ne,“ přiznala Sounessová. „Ne, nevím.“

Bylo již pozdě. Členové Územní podpůrné skupiny si rozdělili oblast, kde pozorovatel tušil tepelný zdroj, klekli si na všechny čtyři a prohledali místo centimetr po centimetru. Po Rorym Peachovi jako by se slehla země. Nakonec to vzdali a Caffery se Sounessovou dokončili přípravy na zítřejší příjezd specializovaného pátracího týmu: ten měl v Brockwell Parku začít hledat ihned po rozbřesku.

Protože však bylo potřeba absolvovat ještě před rozbřeskem poradu tísňového týmu a stanovit parametry pátrání, vyrazili oba detektivové v jedenáct hodin večer zpět do sídla OHVT v Thornton Heath. Caffery zaparkoval auto a strčil si klíčky do kapsy. „Jestli je v parku a oni ho nevidí, tak nepředstavuje velký zdroj tepla a nehýbe se.“ I přes všechny důsledky, které by to z profesionálního hlediska znamenalo, Caffery zčásti tajně doufal, že bude chlapec již mrtev. Podle něj existovaly věci, které nestojí za přežití. „Možná je už příliš pozdě,“ dodal.

„Ledaže,“ Sounessová se unaveně vyhoupla z auta a společně přešli přes silnici, „ledaže už není v parku.“

„Ale on je v parku. Ručím ti za to, že v parku je.“ Caffery protáhl legitimaci čtečkou a podržel dveře Sounessové. „Teď jde jen o to kde.“

Většina policistů říkala této staré budově z červených cihel „Shrivemoor“ podle fádní obytné ulice, v níž se nacházela. Příslušníci OHVT sídlili v prvním patře. Dnes večer se ve všech oknech svítilo. Dorazila sem většina členů týmu, kteří byli odvoláni od večeří, z restaurací i od hlídání dětí. Byly zde operátorky databáze HOLMES, pět členů zpravodajské buňky, sedm vyšetřujících důstojníků – procházeli mezi pracovními stoly, popíjeli kávu a navzájem si cosi mumlali. V kuchyni seděli tři rozpačitě se tvářící zdravotníci v kombinézách s bílou kapucí – policisté jim říkali úchylácké oblečky – a čekali, až jim důkazní důstojník vyfotografuje podrážky a sesbírá jim lepicí páskou z kombinézy vlasy a vlákna.

Zatímco Sounessová vařila silnou kávu, opláchl si Caffery obličej, aby se probudil, a rychle se podíval do přihrádky se svou poštou. Mezi obvyklými tiskopisy, memorandy a pitevními zprávami mu někdo zanechal poslední výtisk časopisu Time Out. Byl otočen na stránce s titulkem: „Umělci, kteří proměňují zločin v umění“. Článek doprovázela Rebečina fotografie – se zavřenýma očima, zakloněnou hlavou a vězeňským číslem uprostřed čela v místě, kde si zasnoubené hinduistky malují tečku.

Rebecca Morantová, senzacechtivé mrně, nebo ryzí umělkyně? Člověk musí být hodně mimo mísu, pokud ještě neslyšel o Morantové, oběti sexuálního násilí, která se stala miláčkem uměleckého světa. Kritikům činilo potíže brát podezřele krásnou Morantovou s rysíma očima vážně, dokud ovšem nezískala nominaci na ultrasnobskou Vincentovu cenu a dokud ji Becks nepotvrdili coby klíčovou postavu nové generace mladých britských umělců…

Caffery zavřel časopis a položil ho obálkou dolů zpět do přihrádky. Kolik publicity ještě potřebuješ, Becky?

„Takže, kolegové. Poslouchejte.“ Sebral prázdnou plechovku od spritu a zabušil s ní o stěnu. „Poslouchejte mě všichni. Vím, že jsme vás povolali strašně narychlo, ale zkusme to rychle vyřídit, ať to máme za sebou. Pojďme do kanceláře hlavního.“ Přidržel nad hlavou videokazetu, vyrazil do kanceláře hlavního vyšetřovatele, o kterou se nyní dělil se Sounessovou, a pokynul ostatním, aby jej následovali. „Pojďte, nezdržím vás dýl než deset minut, takže vyvenčit se můžete pak.“

Kancelář hlavního vyšetřovatele byla malá – aby se do ní vtěsnal celý tým, nesměly se zavírat dveře. Sounessová se postavila k oknu a sevřela oběma rukama hrníček s kávou. Caffery zapnul video a čekal, až se všichni usadí.

„Takže základní fakta znáte. Pátrání a domovní výslechy vede detektivka Sounessová, takže ti z vás, kteří mají klepací službu, se s ní po schůzi spojte. Hned po rozednění se bude konat schůzka pátracího týmu v Brockwell Parku, proto se všichni připravte. Tisková zpráva vyleze jako normálně, ale mějte na paměti, že to, co vám teď řeknu, se na tiskovém nesmí objevit. Lidi z důkazního a rodinného se zorganizují sami. Co dál. Za vyšetřování neseme zodpovědnost my, ale přesto vyčlením styčného důstojníka pro spolupráci s – bohužel to musím říct – pedofilní jednotkou a komisí pro zvládání rizika v Lambethu…, eh, a taky, prosím vás, někdo promluvte s lidmi z ochrany dítěte v Belvedere a ujistěte se, že se tam Rory někdy dříve neobjevil. Takže…“ Ukázal na zčernalou televizní obrazovku a zhluboka se nadechl. „Až vám to přehraju, první místo, které vás napadne, bude Maudsley.“ Odmlčel se. Při zmínce o Maudsley – léčebně duševně nemocných na Denmark Hill – se jeden či dva civilní zaměstnanci šokovaně nadechli. Přesně to si Caffery nepřál: chtěl, aby tým normálně uvažoval a fungoval, ne aby přehnaně reagoval na povahu zločinu.

„Heleďte,“ dodal, „nechci ale, abyste pachatele šmahem odepsali jako psychopata. Jenom vám říkám, jak to bude působit.“ Rozhlédl se po obličejích. „Možná to tak ovšem jen působit mělo. Možná je to pachatelův způsob zametání stop – třeba je to pedofil jako každý jiný, který se jen snažil vytvořit kouřovou clonu a vydláždit si cestu k prohlášení za nepříčetného, kdyby ho náhodou dopadli. A taky mějte na paměti, že tuhle hru sehrával plné tři dny. Tři dny. To už je důkaz sebeovládání, ne? Zkuste se nad těmi třemi dny zamyslet a přijít na to, co znamenají. Neznamenají například, že si uvědomoval, že ho nikdo nebude rušit?“

A neznamenají náhodou, že se pachatel s Rorym tak bohapustě bavil, až se nakonec rozhodl zůstat celý víkend?

Namířil dálkový ovládač na video a na obrazovce se objevil Donegal Crescent. Smrákalo se. Pod čtverečkem časového kódu strkaly davy lidí do policejního kordonu a snažily se o co nejlepší výhled na malý domek s terasou: na obličejích se jim mihotaly modré majáčky sanitek. Caffery stál u stěny se zkříženýma rukama a koutkem oka sledoval detektivy OHVT. Bylo to jejich první seznámení s místem činu a on věděl, že dům Peachových jim bude připadat něčím strašlivý. Strašlivý ve své normálnosti.

„Toto je okraj Brockwell Parku,“ řekl mírně. „Abyste se trochu zorientovali, tak ta věž v dálce, to je Arkaig Tower na Railton Road, kterou místní policisté znají a milují jako ‚Návrší cracku‘.“

Kamera švenkovala po chodníčku až ke dveřím čísla třicet, poté se otočila a zabrala ulici, malý kousek trávy naproti a šokované bělostně oválné obličeje sousedů na pozadí večerní oblohy. Kterékoliv místo, na něž bylo vidět z domu Peachových, mohlo být zároveň pozorovatelnou potenciálního svědka. Kamera obsáhla celé prostranství, otočila se o 180 stupňů a zaměřila se na průčelí domu. Obrazovku zaplnila zlatá číslice „30“ přišroubovaná ke dveřím.

„Všechny dveře i okna byly zavřené.“ Kamera ohledala roztříštěné hlavní dveře – policie je otevřela beranidlem – a zaostřila na neporušený zámek. „Lidi z územního se tam museli promlátit. Jedinou nezamčenou přístupovou cestou byly zadní dveře – myslíme si, že právě tamtudy pachatel do domu vnikl. Dívejte se dál.“

Nyní se již nacházeli uvnitř domu a kamera zaplavila chodbu halogenovým světlem. Lehce umolousané tapety, šedý smyčkový koberec chráněný těžkým plastovým běhounem. Dvě špatně zarámované fotografie vrhaly do chodby dlouhé komíhavé stíny a pod schodištěm ležela velká dětská stříkací pistole. Na konci chodba ústila do dalších dveří. Záznam se na okamžik rozmazal, přejelo přes něj několik zrnitých pruhů, a když se obraz opět ustálil, ocitla se kamera v malé kuchyni. Vedle ošatky na chleba se do objektivu dívalo glazurované terakotové kuře a nade dveřmi se v průvanu vlnil kostkovaný závěs odhalující rozbité okno, za nímž se rozprostíral potemnělý dvorek a stromy parku v pozadí.

„Tak. Tohle je důležité.“ Caffery si opřel loket o televizor a naklonil se k jednomu bodu na obrazovce. „Na podlaze leží sklo a dveře jsou odemčené. To znamená, že pachatel tudy nejen pronikl do domu, ale také z něj odešel. Nejprve rozbil okno a protáhl se dovnitř – domníváme se, že se to stalo v pátek někdy po sedmé večer.“ Kamera přiblížila obraz za rozbitým oknem a zaměřila se na malý dvorek. Kolotočový sušák na prádlo, dětské kolo, několik hraček a čtyři převržené sklenice od mléka se žluklým nažloutlým obsahem. „Pachatel pak zůstal v domě s rodinou Peachových až do pondělka odpoledne, kdy ho něco vyrušilo – v tom okamžiku sebral Roryho Peache a odešel stejnými dveřmi.“ Kamera se vrátila do kuchyně a zabrala místnost, přičemž se zastavila na řadě krvavých známek po vlečení na zárubni. Caffery se poklepal dálkovým ovládačem na noze a rozhlédl se po tvářích detektivů v očekávání reakce. Nikdo však nepromluvil, ani se na nic nezeptal. Všichni jen civěli na krev na obrazovce.

„Kluci z labiny si myslí, že v této fázi ještě zranění nebyla smrtelná. Zkušenosti nám napovídají, že vetřelec chlapce odvlekl z domu do lesa – tady přes tu díru v plotě. Pravděpodobně našel nějaký způsob, jak zastavit krvácení, snad pomocí ručníku nebo něčeho takového, protože psi záhy ztratili stopu. Tak.“ Kamera se pohybovala dále. „A teď vám ukážu, kde jsme našli zbytek rodiny.“

V záběru se nakrátko mihl ženský obličej: detektivka-seržantka Quinnová byla nejzkušenější koordinátorkou míst činu v jižním Londýně. Jakmile spolu s Cafferym natočila videozáznam, vrátila se do kuchyně a zařídila pečlivé vyfotografování a odstranění skla rozbitého při vloupání. Nato zavolala biology ze specializované kriminalistické jednotky v Lambethu. A zatímco Caffery komunikoval s posádkou vrtulníku, vědci této jednotky prošli v ochranných oblecích celý dům a popráškovali ho všemi možnými látkami: ninhydrinem, černí amidovou, dusičnanem stříbrným.

„Alek Peach – to je otec – byl nalezen tady, připoutaný za zápěstí k tomuhle radiátoru a za kotníky k tomuhle druhému. Jeho poloha se dá vyvodit ze stopy, kterou na místě zanechal.“ Caffery ukázal týmu velkou tmavou skvrnu na plyšovém koberci, která se táhla mezi oběma radiátory v obývacím pokoji. „Má ránu na temeni, takže se s ním nějakou dobu nepobavíme. Možná vůbec. A teď uvidíte místo – dávejte pozor, uvidíte ho, když půjdeme do schodů –, kde vetřelec zadržoval Carmel.“

Carmel Peachová, která nyní ležela v nemocnici na sedativech, poskytla v sanitce jakous takous výpověď. Přestože u ní zběžná prohlídka neodhalila žádné poranění hlavy, předpokládalo se, že v nějaké fázi upadla do bezvědomí: kromě přípravy večeře v pátek v šest hodin večer si z celého víkendu nepamatovala nic až do chvíle, kdy se probudila s roubíkem v ústech, připoutaná k trubce ve větracím výklenku na odpočivadle schodů do prvního patra. Na tomto místě strávila tři dny až do okamžiku, kdy indický obchodník nakoukl do štěrbiny na poštu. Pachatele neviděla ani s ním nehovořila a rozhodně neexistoval žádný důvod, obchodní ani osobní, proč by měl mít někdo zájem ublížit její rodině. Když jí záchranáři pomohli z větracího výklenku, naklonili nosítka tak, aby ležela čelem ke schodům. Nechtěli, aby se otočila a zjistila, co je nastříkáno na stěně za ní.

„A až to uvidíte,“ poznamenal Caffery a rozhlédl se po tvářích detektivů, „budete asi souhlasit, že i přes rušný provoz v domě bychom právě tohle neměli pouštět do tisku.“

Otočil se zpátky k televizoru. Kameraman vycházel po schodišti vzhůru a na odpočivadle před ním tančily desítky stínů. Když Caffery poprvé spatřil nastříkaný nápis, bylo mu okamžitě jasné, že právě díky němu budou moci odseparovat falešná přiznání.

Kamera zavrávorala, kdosi na chodbě řekl: „Kurva,“ a vzápětí se ozval silnější hlas: „Viděli jste to?“ Tma. Krátké zašmátrání, záblesk světla, objektiv kamery se na chvíli uzavřel a pak se cukavě pootevřel jako lidská duhovka. Když se obraz konečně zaostřil, detektivové v kanceláři hlavního vyšetřovatele se mimoděk naklonili blíže k televizoru a pokusili se přečíst nasprejované sdělení.

POZOR

Caffery pozastavil nahrávku a umožnil všem členům týmu, aby si nápis prohlédli. „Samice, pozor.“ Vypnul video a rozsvítil. „Do zítřka tomu chceme přijít na kloub – nebudu urážet vaši inteligenci tím, že vám řeknu proč.“

V kuchyni na základně ve Fairoaks si pozorovatel sundal helmu a protřel si uši. Stále si nebyl jist, co vlastně viděl. „Chtěl jsem to udělat s maximální pečlivostí, víš?“

Velitel ho poplácal po zádech. „Sami říkali, že je to jen formalita, Howie. Vždyť ani nevědí, jestli vůbec v tom parku je.“

„Jenže je to dítě.“

„Až zase odstartujem, tak se tam třeba vrátíme, co říkáš?“

Než ovšem stačili doplnit palivo, srazilo jednoho dopravního policistu v Purley auto, právě když se snažil natáhnout přes cestu ostnatý pás. Provinilec poté vyskočil z vozu a začal sprintovat ke croydonskému letišti, takže Indie 99 byla přesměrována právě tam. A když ve dvě hodiny ráno skončila pozorovateli směna, připadalo mu již o něco snazší nemyslet na mlhavou bílou šmouhu ve tvaru větrníčku, kterou možná zahlédl mezi stromy v Brockwell Parku.

3. kapitola

Podle norem jednotky intenzivní péče, kterou pro Královskou nemocnici navrhl Jack Steinberg, museli všichni pacienti s poraněním hlavy strávit prvních čtyřiadvacet hodin s „trnovou korunou“ a na plicním ventilátoru, ať už daný pacient dokázal dýchat bez pomoci, nebo ne. Bylo tudíž jasné, že i kdyby klíčovému svědkovi OHVT Aleku Peachovi nekolotala v žilách silná dávka medazolamu, s endotracheální trubičkou v krku by stejně nemohl mluvit. Jeho žena Carmel byla stále na sedativech, ale Caffery by byl přesto odjel do nemocnice a přecházel po čekárně sem a tam jako netrpělivý budoucí otec, kdyby nezasáhla detektivka Sounessová.

„Dokud bude na těch přístrojích, nikdy tě k němu nepustí, Jacku.“ Detektivka sice Cafferyho zarputilost vyhladovělého psa respektovala, ale zároveň dobře znala nemocniční personál. Věděla, že nemá smysl tlačit na pilu. „Jestli bude potřebovat krev, slíbili nám předtransfuzní vzorek. Máme prohlášení lékaře a to je maximum, oč teď můžeme žádat.“

Byla jedna hodina ráno. Když se členové týmu seznámili s parametry pátrání, byly přiděleny přesčasy a zajištěna oblast Brockwell Parku, odjela Sounessová s několika dalšími detektivy domů, aby do úsvitu urvali drahocennou hodinu či dvě spánku. Caffery byl nyní již čtyřiadvacet hodin na nohou, ale přesto nedokázal vypnout. Zamířil do kanceláře hlavního vyšetřovatele, našel pod stolem lahev whisky, nalil trochu do hrníčku, posadil se za stůl a začal třepat koleny a klepat prsty do telefonu. Když už to nemohl vydržet, zvedl sluchátko a nechal se přepojit na jednotku intenzivní péče.

Ošetřující lékař, jistý doktor Friendship, však rychle ztrácel trpělivost. „Vy nevíte, co znamená ‚ne‘?“ vyštěkl a zavěsil.

Caffery pohlédl na hluché sluchátko. Samozřejmě mohl vytočit číslo znovu a strávit dvacet minut terorizováním nemocničního personálu, ale věděl, že by šel hlavou proti zdi. Povzdechl si, odložil sluchátko, dolil do hrníčku whisky, položil si nohy na stůl a s uvolněnou kravatou se tupě zahleděl z okna na osvětlené croydonské mrakodrapy na pozadí večerní oblohy.

Na tento případ možná čekal celý život. Zároveň mu však bylo již od prvopočátku jasné, že kvůli tomu, co se před více než čtvrt stoletím stalo jeho bratrovi…

Čtvrt století? To už je vážně tak dlouho, Ewane? Za jak dlouho přestane být identifikovatelná DNA? A za jak dlouho se lidské tělo rozpustí v okolní zemině? Za jak dlouho se promění v bahno?

…bude mít s tímto případem problémy. Koneckonců je pociťoval již nyní – v tichých mezihrách dne, kdy se množily jako bacily.

Ewanovi tehdy bylo pouhých devět let, stejně jako dnes Rorymu. Oba bratři se tehdy hádali – ječeli na sebe ve skrýši na stromě kvůli něčemu bezvýznamnému. Starší Ewan poté sešplhal ze stromu a rozmrzele sešel do železničního zářezu. Měl na sobě jen hnědé sandály, hnědé kraťasy a žlutooranžové tričko (Caffery si tyto podrobnosti vybavoval hned dvakrát: jednou z vlastní zkušenosti a jednou z policejních výzev vyvěšených na nárožích). Od té doby ho nikdo nespatřil.

Jack tehdy sledoval, jak policisté prohledávají železniční zářez, a rozhodl se, že se k nim jednoho dne připojí. Jednoho dne, jednoho dne tě najdu, Ewane… Dodnes bydlel ve stejném domku s terasou v jižním Londýně a dodnes civěl přes zadní dvorek a kolejiště na dům, jehož majitelem byl stárnoucí pedofil, kterého všichni včetně policistů podezírali, že za Ewanovým zmizením stojí právě on: Ivan Penderecki. Policie jeho dům prohledala, ale nikde nenašla žádné stopy po Ewanovi, a tak Penderecki s Jackem Cafferym dodnes žili jako nějaká zatrpklá manželská dvojice zaklesnutá v mlčenlivém souboji. Každá žena, s níž kdy Caffery spal, se snažila odvést jeho pozornost jinam a oslabit jeho zakomplexovanou fascinaci urostlým polským pedofilem, ovšem pokud si Caffery musel vybrat, nikdy ani na okamžik nezaváhal – k Pendereckému neexistovala alternativa. Ani Rebecca? Také Rebecca si přála, aby na Ewana zapomněl. To ani Rebecca nepředstavuje alternativu?

Caffery si lokl skotské, znovu doplnil hrníček a vytáhl z přihrádky Time Out. Mohl jí zavolat – věděl, kde teď bude. Rebecca jen zřídkakdy spala ve svém bytě v Greenwichi – „Nerada trávím čas s duchy.“ Místo toho často přijížděla pozdě večer do jeho domu, aby pak jednoduše zamířila k němu do postele, odložila si zapálený doutník Danneman na popelník, objala oběma rukama polštář a usnula. Caffery se podíval na hodinky. Už je pozdě, i na Rebeccu. Kdyby jí teď navíc zavolal, musel by jí vyprávět o případu Roryho Peache včetně všech podobností, takže mu bylo jasné, jak by asi reagovala. Místo toho se tedy zhoupl na židli dopředu a otevřel časopis.

Na téma dnes již proslulého sexuálního útoku z loňského léta Morantová podotýká: „Ano, ta zkušenost formovala mé dílo; náhle jsem si uvědomila, že je snadné dívat se na fiktivní znásilnění ve filmu nebo o něm číst v knize a myslet si, že je člověk pochopil. Ve skutečnosti jsou to však pouhá umělecká zobrazení, která fungují jako záchranná síť proti brutalitě. Dospěla jsem k závěru, že předkládat veřejnosti taková zesměšňující zobrazení je povýšenecké.“ Vedena touto filozofií vyvolala Morantová v únoru velkou polemiku a mediální rozruch, když vyšlo najevo (nejednalo se o vykalkulovaný únik informací?), že odlitky potlučených a zohyzděných genitálií, které tvořily součást její výstavy „Nahodilost“ (viz obrázek), jsou ve skutečnosti odlitky odebrané skutečným obětem znásilnění a pohlavního zneužití.

V soukromí přitom Rebecca o svých zážitcích z loňského roku nikdy nemluvila. Caffery byl tehdy u toho: viděl ji zblízka, bezvládnou a vystavenou na odiv na háku zavěšeném ze stropu jako nějaký zkrvavený vrahův exponát na rozloučenou. V malém nemocničním pokoji v Lewishamu pak trpělivě vyseděl její svědeckou výpověď tvořící součást vyšetřování smrti její spolubydlící Joni Marshové. Byl tehdy deštivý den a z javoru za oknem během celého výslechu crčely dešťové kapky.

„Hele, jestli ti to připadá těžké…“

„Ne…, ne, není to těžké.“

V tu chvíli již byl Caffery do Rebeccy napůl zamilovaný. Když viděl její skloněnou hlavu a její neposedné útlé ruce v klíně, když slyšel, jak se snaží přetavit svůj prožitek do slov a vysvětlit, jaké nedůstojnosti se na ní pachatel dopustil, slitoval se a během celé výpovědi ji pobízel, přestože tím porušil všechna myslitelná pravidla: aby umenšil její trápení, jednoduše ji nakrmil vším, co o případu věděl, takže Rebecca nemusela dělat nic jiného než přitakávat. Přesto zůstávala otřesena – během oficiálního šetření jí v polovině výpovědi došel dech a nedokázala začít znovu, takže jí soudní patolog nakonec dovolil, aby sešla ze stupínku pro svědky. Dokonce ještě dnes, když se ji Caffery snažil přimět, aby se o události rozhovořila, Rebecca vždy vytáhla padací most. Případně – což bylo ještě více k vzteku – se rozesmála a odpřisáhla, že na ní incident nenechal žádné stopy. Na veřejnosti ho však používala téměř jako módní doplněk, jako součást šatníku.

Téma výstavy pohoršilo feministické organizace a vyvolalo uslintané nadšení bulvárních plátků, s nimiž si Morantová svými útěky před tiskem vzápětí začala schizofrenicky pohrávat jako kočka s myší. A co budoucí ambice? „Aby mě zakázal Giuliani – to by byla docela prča.“ A nejčastěji opakovaná otázka? „Kdy už se vykašleš na umění a začneš dělat, co opravdu chceš – modeling?“ Výstava Nahodilost 2 je k zhlédnutí od 26. srpna do 20. září v galerii Zinc v Clerkenwellu.

Hlavně když si svět myslí, že je odolná. Caffery zavřel časopis, vložil si na chvíli hlavu do dlaní a pokusil se na Rebeccu nemyslet. Půlnoční světla Londýna jiskřila za oknem jako hřbet lesklé mořské příšery. Cafferyho napadlo, jestli se teď Rory Peach dívá na stejná světla.

„Kávu?“

Caffery sebou zlehka trhl a otevřel oči. „Marilyn?“

Ve dveřích stála Marilyn Kryotosová, správkyně databáze vražd HOLMES – ve Shrivemooru se těmto lidem říkalo „HOLMESovi přijímači“. Měla na sobě tmavě modrý kostým s perleťovou broží ve tvaru zajíčka v klopě a růžovou rtěnku na ústech. Vyjukaně na Cafferyho zírala. „Tys tady spal?“ zeptala se napůl ohromeně a napůl znechuceně. „V kanceláři?“

„Dobrá, dobrá.“ Caffery se za stolem napřímil a vtiskl si klouby rukou do očí. Bylo krátce před svítáním a ve spodních partiích croydonských mrakodrapů již noc pomalu růžověla. Ve skleničce skotské plavala nohama vzhůru moucha. Caffery se podíval na hodinky. „Jsi tu brzo.“

„Přijela jsem s rozbřeskem. Polovina týmu už taky dorazila. Danni je na cestě do Brixtonu.“

„Ksakru.“ Caffery si hmátl po kravatě.

„Chceš hřeben?“

„Ne, ne.“

„Potřebuješ ho.“

„Já vím.“

Odešel k čerpací stanici s non-stop provozem na protější straně ulice, koupil si sendvič, hřeben a kartáček na zuby a pospíchal zpátky – prošel chodbou lemovanou oblastními mapami a zastavil se v důkazní místnosti pro čistou košili, kterou si zde schovával. Na toaletě se svlékl do půl těla, nastříkal si na prsa a pod paže vodu, strčil si hlavu pod kohoutek, přešel k vysoušeči, zvedl ruce a „vyfénoval“ si vlasy. Věděl, že je ve fázi klidu před bouří. Věděl, že sotva se země probudí, zapne si televizory a navzájem si předá zprávu, v policejní místnosti začnou drnčet telefony. Mezitím bylo třeba nakrmit úředního šimla, zorganizovat s velitelem okresu schůzku o hodnocení dopadů na komunitu, zamyslet se nad posudky k případu. Stopky se rozeběhly a on musel být připraven.

„Dostal jsi ten materiál o Rebecce?“ Kryotosová stála v policejní místnosti a držela hrníček s kávou a drobnou plechovku s jakýmsi koláčkem.

„Myslíš ten Time Out?“ Caffery si vzal kávu a společně odešli do kanceláře hlavního vyšetřovatele.

„Vypadala v něm báječně, nemyslíš?“

„To ano.“ Caffery si položil kávu na stůl, zvedl nový manuál pro vyšetřování vražd – modrobílý spis s volně vloženými listy, který se po zpackaném případu Lawrence objevil na parapetech všech policejních stanic v zemi –, prolistoval ho a v duchu prošel všechny úkoly, které by měl během dnešního dne splnit.

„Volala jsem do nemocnice,“ řekla Kryotosová. „Alek Peach přežil noc.“

„Vážně?“ Caffery zvedl hlavu. „Může mluvit?“

„Ne. Pořád má v krku takovou tu trubičku, ale jeho stav je stabilizovaný.“

„A Carmel?“

„Přestala brát sedativa a teď dělá všechno možné, aby ji propustili.“

„Ježíši. To jsem nečekal.“

„Jenom klid. Je s ní jedna uniforma. Pojede k přítelkyni.“

„Dobře. Promluv s tím policistou a řekni mu, ať zavolá, až bude Carmel na místě.“

„Řekni jí. Je to policistka.“

„Řekni jí, ať zavolá, jakmile Carmel dorazí k té přítelkyni, řekni, že tam přijedu – a můžeš pro mě mezitím zadat do Hendonu žádost o hledání?“

„Jo.“ Kryotosová odložila koláček, vytáhla z tácku na Cafferyho psacím stole pero, posadila se do křesla Sounessové a zapsala si klíčová slova, která jí Caffery uvedl: „Únos“, „vetřelec“, „pouta“ a „dítě“ s věkovým omezením pět až deset let. U Kryotosové si nemusel dávat pozor na jazyk – Marilyn byla pravděpodobně nejvyrovnanějším členem týmu a bez ohledu na povahu zločinu zvládala detaily, které jí procházely pod rukama, s klidem, jejž jí Caffery někdy záviděl.

„To je všechno?“

„Ne.“ Caffery se na okamžik zamyslel, zavřel manuál a položil ho zpátky na parapet. „Ještě ‚sexuální delikventi‘. Přidej tam i tohle, dobře? A jako obvykle projeď i registr pedofilů.“

„Jasně.“ Kryotosová zašroubovala pero, vstala a znovu sebrala koláček. Zarazila se a usmála se jeho vlasům, které byly stále lehce pocuchané. Kdyby se někdo pokusil naznačit, že Marilyn cítí k detektivu-inspektorovi Cafferymu, který byl tak jako tak o dva roky mladší, neprofesionální náklonnost, Kryotosová by pohoršeně zrudla a abrakadabra! – vytáhla by z klobouku spokojené manželství se dvěma statnými dětmi Deanem a Jennou, pádným to důkazem, že ona a Jack Caffery jsou přece pouhými kolegy a přáteli, ničím více. Jediným člověkem, který její argumentaci bezvýhradně věřil, byl nicméně samotný Caffery. „Banánový chlebíček,“ řekla a poklepala na plechovku. „Dělala jsem ho s Deanem. Vím, že to zní trochu praštěně, ale můžeš ho strčit do toastovače, namazat ho jemně máslem a božínku! – přestože je to sebechvála, tak by ses po něm mohl utlouct.“

„Díky, Marilyn, ale…“

„Ale ty si radši uděláš vlastní snídani? Něco ne tak sladkééého?“

Caffery se usmál. „Promiň.“

„Víš ty vůbec, že ostatní lidi by se pro můj banánový chlebíček bez mrknutí oka přetrhli?“

„O tom ani na chvíli nepochybuji, Marilyn.“

„Jen počkej, Jacku.“ Kryotosová zvedla plechovku do dlaně jako servírka a s nosem ve vzduchu se obrátila ke dveřím. „Však já tě jednou zlomím.“

4. kapitola

18. červenec

Dům paní Nersessianové s moderními okny zalitými do olova a pečlivě natřeným loukoťovým kolem na přední zdi svítil jako naleštěný kámen. Majitelce trvalo několik minut, než odhákla všechny řetízky v hlavních dveřích. Caffery si uvědomil, že si předem učinil obrázek, jak asi přítelkyně Carmel Peachové musí vypadat, avšak Bela Nersessianová do této představy rozhodně nezapadala: byla to malá žena se zrzavými vlasy a sépiovou kůží. Měla dlouhé náušnice a nabíranou černou halenku přizdobenou zlatými řetízky na krku. Sotva zahlédla příkaz k prohlídce, popadla Cafferyho rukou s dlouhými nalakovanými nehty za zápěstí a vtáhla ho do domu.

„Je v ložnici, chudinka, a zrovna odpočívá. Pojďte.“ Pokynula mu. „Pojďte se mnou.“

Vyrazili nahoru kolem zarámovaných rodinných fotografií, obrázků Panny Marie v perleťových rámečcích a skleněného lustru blyštícího se čistotou. Bela Nersessianová kráčela pomalu, přidržovala se zábradlí a v upnuté sukni po kolena se zlehka natáčela stranou. Vždy po několika krocích ji napadla nová myšlenka, zastavila se a otočila ke Cafferymu. „Kdybych já byla na místě policie, prohledala bych ta jezírka v parku.“ Případně: „Mám nápad. Ještě než odejdete, pomodlíme se spolu za Roryho, pane Caffery. Co vy na to?“

Na horním odpočivadle schodiště rozsvítila paní Nersessianová malou lampičku s křišťálovým podstavcem, natřepala žlutý hedvábný polštářek na malém křesílku, zamířila ke dveřím ložnice, uhladila si halenku a zhluboka se nadechla.

Zaklepala na dveře. „Carmel, miláčku, někdo za tebou přišel.“ Otevřela dveře a strčila dovnitř nos. „Tady jsi, lásko. Někoho jsem ti přivedla, dobře?“ Vycouvala z místnosti a postavila se na špičky, aby mohla pošeptat Cafferymu do ucha: „Řekněte jí, že se modlím, drahý, řekněte jí, že se za Roryho všichni modlíme.“

Ložnice voněla parfémem a kouřem a všude se vyjímal růžový satén – na posteli, na radiátoru, na toaletním stolku –, jako by se ocitli uvnitř šperkovnice. Místnost se nacházela v zadní části domu: kdyby byly odhrnuté závěsy, rýsoval by se za nimi park, avšak elegantní drobná policistka sedící s rukama v klíně na růžové židličce u okna si zřejmě nepřála, aby Carmel park viděla, protože závěsy byly pevně zatažené.

Když policistka spatřila Cafferyho, napůl se postavila. „Pane,“ řekla a kývla k posteli. Na lůžku ležela zády ke dveřím Carmel Peachová, žena s drsnou pokožkou, útlými údy a zarudle zjizvenými pažemi – měla na sobě velké tričko s motivem mistrovství světa ve fotbale 1998 a bílé leginy. Před ní ležel na prostěradle balíček cigaret, zapalovač a křišťálový popelník. Caffery jí neviděl do tváře, ale neuniklo mu, že Carmel Peachová má obě zápěstí obvázaná: všichni věděli, že se zoufale snažila vykroutit ruce z pout a dosáhnout na svého syna.

Caffery za sebou zavřel dveře a na chvíli zůstal stát. Ty už jsi tady byl, Jacku, že ano? Vzpomněl si, jak bezradně postával ve dveřích, zatímco jeho matka ležela na posteli a srdceryvně oplakávala Ewana. A jestli tě vůbec zaregistrovala, tak si nepřeje nic jiného, než abys odprejskl.

„Vy jste z kriminálky, že?“ Carmel se ani neotočila, aby mu pohlédla do tváře.

„Ano. Jsem z OHVT. Cítíte už se o něco lépe?“

Carmel rezolutně civěla na závěsy. „Už – už to víte?“

„Paní Peachová…“

Carmel krátce zvedla ruce, jako by ho chtěla přerušit, a pak je opět svěsila. „Prostě mi to bez okolků řekněte.“

„Je mi líto.“ Caffery se rozhlédl po pokoji, zavrtěl hlavou směrem k policistce a byl rád, že mu Carmel nevidí do tváře. „Je mi líto, ale zatím nemáme žádné zprávy.“

Žena zpočátku nereagovala. Její bosé nohy na okamžik ztuhly, ale to bylo vše. A pak, právě když se Caffery chystal pokračovat, se zničehonic prudce vztyčila na posteli, zarazila si pěsti do žaludku a začala sténat, svíjet se a muchlat povlečení. Policistka vykročila kupředu. „To bude v pořádku, Carmel, to bude v pořádku.“ Jemně chytila Carmel za ruce a pohladila ji palci po vnější straně dlaní. „No ták. No ták.“ Pomalu ustala. „Už je to dobrý. Víme, že jste rozrušená, ale nechcete přece ubližovat i sobě, viďte, že ne?“

Policistka vzhlédla ke Cafferymu, který stál jako přikovaný ve dveřích a tvářil se polekaně. I on měl vykročit kupředu, i on měl chytit Carmel za ruce jako policistka, jenže jemu se hlavou nehonilo nic jiného než vzpomínka – přestaň na to myslet –, vzpomínka, jak se jeho matka kouše do paží, zatímco policie prohledává Pendereckého dům za železničním zářezem, jak si doslova ohryzává vlastní paže, aby ze sebe uvolnila napětí. Caffery si uvědomil, že je dnes stejně bezmocný jako tehdy – stejně neschopný vyrovnat se s ženským zármutkem.

Policistka se posadila a Carmel se opět uklidnila. Zdálo se, že se soustředí na vlastní dech. Poté se čtyřikrát zhluboka nadechla, otřela si čelo a zavrtěla hlavou. „A co Alek? Jak je na tom Alek?“

„Já – on – pořád je v Královské nemocnici. Dělají pro něj, co se dá.“

„Ale zachránit ho nemůžou.“

„Podívejte, Carmel, porušil bych své povinnosti, kdybych vás neupozornil, abyste počítala s nejhorším.“

„Á, držte už hubu – držte hubu, prokristapána, ano?“ Zakryla si obličej dlaněmi. „Přiveďte toho doktora zpátky,“ naléhala. „Ať mi dá něco jiného. Vždyť se na mě podívejte, do prdele, potřebuju něco silnějšího než to, co mi dal.“

„Paní Peachová, já přece vím, že je to pro vás těžké. Ale zároveň je důležité, abyste nám sdělila všechno, nač si dokážete vzpomenout. A jakmile od vás získám počáteční výpověď, ihned k vám opět pošlu lékaře…“

„Ne – hned! Dejte mi něco, aby to přestalo.“

„Carmel, lékař vám už nějaké léky podal a my děláme všechno, co můžeme.“ Caffery vkročil do pokoje, rozhlédl se, kam by se mohl posadit, a nakonec našel růžovou ratanovou židli s plyšovým medvídkem. Položil medvěda na podlahu, opřel ho o soklovou lištu, posadil se a s lokty na kolenou se předklonil tak, aby viděl Carmel do tváře. „Mám venku patnáct vlastních mužů, dalších dvacet uniformovaných policistů a bůhvíkolik dobrovolníků. Bereme tu věc velmi vážně a vkládáme do ní veškeré prostředky. Jakmile projdeme všechno, nač si dokážete vzpomenout, pošlu sem policistu, který s vámi dále promluví – bude vyčleněn speciálně pro vás. Bude vám neustále k dispozici, aby vám splnil jakékoliv přání.“

„Ale já si…“ Její tělo se zkroutilo bolestí. „Já si nepamatuju, co se stalo.“ Vložila si hlavu do dlaní a začala tiše vzlykat. „Panebože, můj chlapeček zmizel, a já si ani nepamatuju, co se stalo.“

Bylo to již dlouho, co Asociace amatérských plavců změnila kodex chování: v reakci na změnu přístupu k otázce zneužívání dětí nyní doporučovala, aby učitelé omezili fyzický kontakt s dětmi na minimum a učili je z okraje bazénu. Ne všechny akvaparky nicméně dodržování těchto pokynů vyžadovaly a volba, zda jít za dětmi do vody, či nikoliv, tak často závisela na posouzení samotného učitele. V Brixtonském rekreačním centru byl například jen jediný učitel, který toto doporučení striktně dodržoval. Nikdo si nemohl nepovšimnout, že relativně nový lektor Chris Gummer řečený „Ryba“ si zásadně udržoval od dětí odstup. Dokonce se někdy zdálo, že své svěřence přímo nemá rád.

„Skoro jako by ho děti nějak znervózňovaly,“ říkali si mezi sebou plavčíci, když sledovali, jak Gummer obchází kolem bazénu v pytlovitých červených plavkách na šňůrku a červené koupací čepici, přestože sám do vody nikdy nevlezl (koupací čepici s řemínkem pod bradou si zásadně neopomněl nasadit – snad proto, že měl tak řídké vlasy, že zdálky vypadal plešatý). „Člověka napadá, proč se na tohle vlastně dával.“

Plavčíci si vyměňovali nápady, co všechno jim Gummer připomíná – tučňáka, rybu, leteckou pumu. Většina přezdívek seděla, ale „Ryba“ byla pravděpodobně nejpřiléhavější: hladké tělo s poněkud malou trojúhelníkovou hlavou, vejčitá zaoblenost v pase, silné nohy zužující se v oblasti kotníků, jež poté komicky přecházely v jakoby přišpendlená, přehnaně velká chodidla, která měl Gummer vytočená v pětačtyřicetistupňovém úhlu. Jemné chloupky na jeho hrudníku a nohou se po namočení měnily v pouhé nic. „Vy máte určitě na nohou plovací blány,“ říkávali mu lidé. Jenže on je neměl: prohlédl si chodidla a zjistil, že jeho prsty u nohou nejsou ploché a lopatkovité, nýbrž spíše dlouhé a štíhlé. Avšak ať už Chris Gummer rybu připomínal, či nikoliv, každopádně byl dosti neobvyklým učitelem plavání. Už proto, že byl starší než ostatní.

„Nejspíš je to úchylák.“

„Ne-é, to by tuhle práci nikdy nedostal.“

Oba plavčíci znali onu formulaci nazpaměť – pro toto pracovní zařazení platí výjimka z paragrafu 4 (2) Zákona o rehabilitaci soudně trestaných osob. U zaměstnanců zdejšího akvaparku nebyl žádný trestný čin promlčen, bez ohledu na počet let, který od jejich spáchání uplynul.

„Ledaže by žádný záznam neměl,“ zamumlal jeden z plavčíků, „protože ho nikdy nechytili.“

„Anebo si změnil jméno.“

„Kdyby byl trestaný, tak by si nemohl změnit jméno, ne?“

„Nemohl?“ Druhý, o něco starší plavčík zapraskal na kloubech a zadíval se na Gummera, který stál na okraji bazénu a čekal, až si dvě holčičky nasadí záchranné kruhy. „Proč ne?“

Nato oba plavčíci zmlkli a otočili se čelem ke Gummerovi. Učitel dnes působil mimořádně zmučeně. Právě zde měly hodinu „chobotničky“ neboli šesti- a sedmileté děti a dvěma dívkám zřejmě činilo potíže nasoukat se do záchranného kruhu.

Gummer se ovšem zjevně nechystal holčičkám pomoci. „Vy jste dneska všichni nějací pomalí, ne? Co se děje?“

Jedno nebo dvě děti za ním cosi zašeptaly. Gummer se otočil. „Co? Co to do vás vjelo?“ Nikdo nepromluvil. Gummer si již dříve všiml, že na tribuně dnes sedí více rodičů než obvykle, a někteří žáci na hodině chyběli. „Něco se děje,“ konstatoval a otočil se zpět na obě dívky. „Takže mi to nikdo nepoví?“

„Kvůli Rorymu,“ vyhrkla náhle vyšší z obou dívek. Byla to zádumčivá holčička z Trinidadu – vlasy měla spletené do copánků a pyšnila se růžovými plavkami se Spice Girls. Nehty na nohou měla nalakované stejnou barvou. „To je kvůli Rorymu.“

„Kvůli Rorymu?“ Gummer zvedl obočí. „O čem to mluvíš?“

„Kvůli Rorymu z Donegal Crescent.“

„A co je s ním? Co se stalo s Rorym?“

Žádná z holčiček nepromluvila. Jen menší z nich, snědá dívka v zelených dvoudílných plavkách, si strčila prst do úst. „Viděly jsme policii.“

„A policie vám řekla, co se stalo?“

Obě dívky se podívaly nejprve na sebe a pak opět na Gummera.

„Ne? Nikdo vám neřekl, co se stalo?“

„Ne.“ Větší dívka zavrtěla hlavou. „Ale my stejně víme, jak to bylo.“

„Vy víte, jak to bylo? No, tak to jste moc chytré, viďte?“ Gummer si položil ruce na kolena, přimhouřil oči a zlehka se nakrčil. Uvědomoval si, že ho z tribuny sledují zraky rodičů – seděli v hloučku s ostražitými a bedlivými výrazy a probodávali ho pichlavýma očima, jako by jej z něčeho podezírali. „Nuže? Tak co, co se stalo?“

„Byl to ten Skřítek.“

„Ach tak.“ Gummera ihned napadlo, že hovor dospěje sem. Napřímil se, sebral hromádku korkových desek, hodil je do bazénu a chvíli sledoval, jak plavou na hladině. Nato si otřel ruce do trička a otočil se zpátky k dívkám. „Skřítek.“

Menší holčička sklopila oči k chodidlům.

„A vy jste toho Skřítka někdy viděly?“

„Ne,“ řekla vyšší dívka.

„Tak jak to všechno víte? Viděla toho Skřítka některá z vašich kamarádek?“

Dívka pokrčila rameny. Obrátila špičky dovnitř, zatahala se za spodní okraje plavek a zlehka se zakolébala, jako by chtěla jít na záchod.

„Slyšely jste mě? Ptal jsem se, jestli toho Skřítka viděl někdo z vašich kamarádů nebo kamarádek.“

Děvče přikývlo, ale nepodívalo se mu do očí.

„Kteří kamarádi ho viděli?“

„Někteří,“ odpověděla holčička a úkosem se zadívala na vodní hladinu, takže Gummer okamžitě poznal, že lže. „Bydlí ve stromech v parku.“

„Ano?“

„A vyšplhal se po okapu toho domu. Po okapu Roryho domu.“

„Aha.“

„Vyšplhal se tam po okapu a zavraždil je. Snědl je přímo v postelích.“

Menší dívka v dvoudílných zelených plavkách se dala do pláče. Slzy se jí hrnuly ze spodních víček a stékaly jí po kloubech prstů.

„Dobrá, dobrá.“ Ryba se napřímil a byl nervózní, že vidí slzy. „Myslím, že takové závěry jsou trochu předčasné. Nikdo přece neví, co se stalo.“ Ze strachu, aby rodiče nezjistili, oč běží, se postavil tak, aby na dívku nebylo z tribuny vidět. „Nikdo zatím neví, jestli to byl ten Skřítek, ne? Nebo snad ví? Eh? Ví snad?“

Nakonec holčičku přiměl, aby souhlasně přikývla, ale ta stále nepřestávala plakat a žmoulat si prst. „No dobrá.“ Gummer se otočil a zatleskal na ostatní. „No tak, není se proč vzrušovat. Hajdy do bazénu, a kdo chce, ať si vezme korek.“

Když Gummer později kráčel domů s plavkami a čepicí v ošuntělé červené brašně, minul čtyři brány do parku a zjistil, že jsou všechny uzavřené a před nimi stojí cedule s policejním oznámením. V nezvyklém rozrušení tedy pokračoval v cestě, a když konečně dorazil domů, okamžitě si vzal prášky a spláchl je černou kávou. Nato s roztřesenýma rukama zamířil k oknu.

Přímý výhled na park se v Brixtonu nabízel z několika oken. Některá patřila dvěma věžákům na severu, některá napůl postaveným domům na Clock Tower Grove Estate a některá – jako v Gummerově případě – obecním bytům nad řadou obchůdků na Effra Road. Gummer otevřel okno a zkusmo vystrčil hlavu ven. Donegal Crescent se táhl něco přes kilometr odtud. Gummer sice neviděl policejní pásku ani malou skupinku novinářů a čumilů na konci parku směrem na Tulse Hill, ovšem neunikl mu nezvyklý klid. Během letních dní, jako byl tento, se to v parku obvykle hemžilo pestrobarevnými šaty a dětmi, avšak dnes byl rozlehlý pás lesa tichý a přerušovalo ho jen tupé bzučení hmyzu a zvuk autorádia kdesi na Effra Road. Za korunami stromů v dálce prosvítaly opuštěné trávníky, které sahaly až na vrcholek svahu. Chris Gummer zavřel okno a zatáhl závěs.

Carmel trvalo poměrně dlouho, než přestala plakat. Caffery s policistkou si vyměnili jediný rozpačitý pohled a znovu zabodli oči do tapety, dokud ativan konečně nezabral: do Carmeliných žil proniklo cosi měkkého, takže se konečně uklidnila. Natáhla ruku a začala šmátrat po cigaretách. Pomalu a váhavě si jednu zapálila, přitáhla k sobě popelník a dala se do řeči: „I když už jsem jim to všecko jednou řekla? V sanitce?“

„Rád bych si to vyslechl znovu pro případ, že by nám něco uniklo.“

Cafferymu však šlo o více než o pouhé zopakování výpovědi, kterou Carmel poskytla detektivovi z divizního oddělení kriminálního vyšetřování. Objevilo se několik nových stop, na které bylo třeba zaměřit pozornost. Carmel si vzpomněla, že se jí po večeři udělalo špatně, a tak poslala Roryho do přízemí, aby si s Alekem zahráli na playstationu, a ona sama si zatím šla na chvíli lehnout do ložnice. Nevolnost ji znepokojovala, protože se následujícího dne chystali do Margate a ona nechtěla být nemocná. Poté už si vybavovala jen to, že ležela ve větracím výklenku. Nikde se neozval žádný hluk, v okolí se neobjevil nikdo podezřelý a s výjimkou její nevolnosti se v posledních hodinách před útokem neodehrálo vůbec nic neobvyklého. „Na druhý den jsme měli jet na dovolenou. Proto nás nikdo nehledal. Všichni si asi mysleli, že jsme pryč.“

„Tomu detektivovi v sanitce jste řekla, že jste zaslechla něco, co vám připomínalo nějaké zvíře.“

„Ano. Slyšela jsem nějaký dech. Čenichání. Před tím větracím výklenkem.“

„Kdy to bylo?“

„Myslím, že první den.“

„Jak často se to ozývalo?“

„Jenom tehdy.“

„Ehm, a domníváte se, že bylo v domě nějaké zvíře? Myslíte si, že s sebou pachatel přivedl psa?“

Carmel zavrtěla hlavou. „Nikdy jsem nic jiného nezaslechla, žádné štěkání ani nic podobného, takže to nebyl pes. Ledaže by stál na, však víte…“ Poplácala se na lýtkách. „Ledaže by stál na zadních.“

„A co to podle vás bylo?“

„Já nevím. Nikdy jsem nic podobného neslyšela.“

„Zaslechla jste během té doby Roryho nebo Aleka?“

„Roryho.“ Carmel křečovitě zavřela oči a přikývla. „Plakal. Byl v kuchyni.“

„Kdy to bylo?“

„Těsně předtím, než jste přišli vy.“ Carmel sebou při těchto slovech lehce cukla, jako by ji mluvení bolelo. Típla cigaretu, zapálila si další a rozkašlala se. Trvalo ji notnou chvíli, než se opět sebrala. Otřela si oči, poté ústa, odhrnula si vlasy z obličeje a řekla: „Jednu věc jsem jim včera večer neřekla.“

Caffery zvedl oči od poznámek. „Prosím?“ Policistka na něj překvapeně pohlédla a zvedla obočí. „Co jste říkala?“

„Je tu ještě něco.“

„Co?“

„Myslím, že nás fotografoval.“

„Fotografoval?“

„Pod dveřmi toho výklenku jsem zahlédla blesk. A slyšela jsem, jak navíjí film. Určitě to bylo tohle – fotografie.“

„A co si myslíte, že na místě fotografoval?“

„Nevím. Nechci to vědět.“ Carmel se znovu začala otřásat a křečovitě si přitom třela paže. „Bylo to tak zatraceně děsivé. A já byla měkká – tak zpropadeně měkká, že jsem tam tři dny jenom tak seděla jako nějaká posraná vystrašená myš. Nikdy by mě nenapadlo, že si vezme Roryho. Kdybych jen věděla, co udělá…“

„Ale vy jste přece nebyla zbabělá, Carmel. Jen se podívejte, co jste si udělala s rukama, když jste se snažila dostat ven. Zkoušela jste to tak usilovně, že od vás nikdo nemohl čekat víc…“ Caffery se zarazil, neboť náhle pocítil rozpaky. Nedělej to – všechno tím jenom zhoršuješ. Rychle sáhl pro aktovku na podlaze. „Víte, já chápu, jak je to pro vás obtížné, ale potřebuji, abyste něco podepsala. Není to výpověď, jen pár schvalovacích formulářů. Našli jsme školní fotografii Roryho a rádi bychom, abyste nám povolila její namnožení – chceme ji ukazovat lidem. A taky jsem vzal pár Roryho svršků a učebnic.“

„Svršků? Učebnic?“

„Kvůli psům. A…“

„A?“

A kvůli vzorkům DNA. Abychom měli naději, že ho dokážeme identifikovat. Protože já vám to sice do očí neřeknu, paní Peachová, ale myslím si, že váš syn je už pravděpodobně mrtev.

Byl to jeden z nejteplejších červenců, jaké kdy Londýn zažil, a Caffery věděl, co osmačtyřicet hodin tohohle horka dokáže s mrtvým lidským tělem udělat. Věděl, že nebude-li Rory nalezen do zítřejšího rána, v žádném případě nedopustí, aby jeho tělo identifikoval kterýkoliv z příbuzných.

„A?“ zopakovala Carmel otázku.

„A nic. Jenom kvůli psům. Jestli vám to nevadí, můžete to podepsat přímo na místě.“

Carmel přikývla a Caffery jí podal tiskopisy a pero.

„Paní Peachová?“

„Co?“ Žena podepsala papíry a schlíple mu je podala přes rameno, aniž se otočila.

„Mám trochu potíže se stanovením Roryho věku. Někteří sousedi tvrdí, že je mu devět.“ Caffery převzal tiskopisy a uložil si je do aktovky. „Souhlasí to?“

„Ne. To nesouhlasí.“

„Ne?“

„Ne.“ Carmel se překulila a pohlédla na něj. Cafferymu se tak poprvé naskytla možnost podívat se jí zblízka do tváře. Uvědomil si, že její oči vypadají stejně zmrtvěle jako oči jeho matky po Ewanově smrti. „Devět mu bude až v srpnu. Je mu osm. Teprve osm.“

Dole se Caffery zastavil, aby poděkoval paní Nersessianové. „Bylo mi potěšením, drahoušku. Chudinka naše, nechtějte, abych si vůbec jen představila, co teď asi prožívá.“

Drobný obývací pokoj zářil neposkvrněnou čistotou a dusil se předměty – stříbrná miska na punč na naleštěném stolku, kolekce skleněných zvířátek od firmy Steuben na skleněných policích. Na igelitem přikryté pohovce seděla asi desetiletá tmavooká dívka v kraťasech a červeně pruhovaném tričku a němě civěla na Cafferyho. Paní Nersessianová luskla prsty. „Annahid, vezmi si panenku a běž nahoru. Můžeš si pustit video, ale nepouštěj si zvuk moc nahlas. Roryho máma spinká.“ Holčička odlepila stehna od igelitu a vytratila se z pokoje.

Paní Nersessianová se otočila ke Cafferymu a položila mu ruku na rameno. „Nersessianová. To je arménské jméno. Vy se asi s Armény nesetkáváte každý den, takže vám musím oznámit, že když jdete do arménské domácnosti, musíte být připraven, že budete jíst.“ Vklouzla do kuchyně a začala šmejdit sem a tam: otevřela lednici a sundala z polic sváteční nádobí. „Připravím vám pistáciový lokum,“ zavolala přes dveře. „K tomu mátový čaj a pak se společně pomodlíme za Roryho.“

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Pečovatel.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.