Jiřímu a našim dcerám s láskou.

Všechna práva vyhrazena. Žádná část této knihy nesmí být reprodukována, uchovávána v rešeršních systémech nebo jakkoliv elektronicky, fotograficky či jinak přenášena bez předchozího písemného souhlasu majitele práv a nakladatele knihy.

© Ludmila Vítovcová, 1986, 2010

Illustrations © Jaroslav Kerles, 1986

© Nakladatelství JOTA, s. r. o., 2010

ISBN 978-80-7217-841-4

ÚVOD

Žili jsme v rovníkové Africe na pobřeží Indického oceánu. Můj manžel, veterinární lékař, pracoval jako expert Světové organizace pro zemědělství a výživu v hlavním městě Somálska, v Mogadišu. Já, žena v domácnosti bez veškerých vymožeností civilizace, jsem prala, vařila, pekla, nosila vodu a starala se o dvě malé dcerky. Den co den jsem bojovala předem prohranou bitvu s bujnou tropickou vegetací a dotěrnou havětí.

Náš dočasný domov byl rozlehlý přízemní dům, horký a dusný, v období dešťů plný vody. Obyvatelná byla pouze vstupní terasa se zahradním nábytkem, zcela zakrytá vegetací. Vzhledem k tomu, že teplota klesla v noci na 35 °C, topili jsme se čtyřiadvacet hodin denně ve vlastním potu obaleni potničkami. Dům měl zavedenou elektřinu, v oknech mříže proti opicím, sítě na ochranu před hmyzem a bytelné vstupní dveře opatřené závorou. Z velkého, ale neobyvatelného pokoje vedla do nitra domu tmavá chodba. Z ní se vcházelo do pracovny, ložnice a koupelny pána domu a do dalších místností pro ostatní členy rodiny. Stejně jako obývák i ostatní místnosti byly horké, dusné a neobyvatelné. Nejhorší byla kuchyně. První pohled mě zcela ochromil. Stála jsem jak zasažena bleskem a zírala na černý kameninový dřez plný roztodivné havěti, na řadu ohnišť a háky i police ve výši pro mě nedostupné. S hrůzou jsem si uvědomila, že tato tmavá začouzená sluj se pro mě stane mučírnou. Neměla jsem představu, jak přežiji s malými dětmi, roztodivnou havětí a ohništi. A to jsem ještě netušila, že budu muset péci chleba, v noci nosit vodu temnou zahradou a žít velice osaměle. Když jsem odtrhla oči od ohnišť, spatřila jsem okno zakryté tmavou sítí. V rohu okna viseli na mřížích netopýři a vyrušení z klidu se strkali, pronikavě pískali a otvírali tlamičky. Pokud se některý neudržel a spadl dolů, byl to jeho konec. Pod oknem byly nakupeny balvany a v nich sídlil had. Nikdy jsem do těchto prostor zahrady nechodila, ale občas jsem hada oknem zahlédla. Když jsem zpracovávala kynuté houskové knedlíky z páchnoucího kvásku, bez rohlíků a z hladké mouky, vídala jsem přes clonu potu a slz zdviženou hadí hlavu. Přes hustou zelenou okenní síť potřísněnou netopýry jsem jen na zlomek vteřiny zahlédla pružné a ohebné hadí tělo jako vlnící se přelud. Nikdy jsem si nebyla jista, zda mě nemámí smysly, zda to nebyla jen halucinace z přehřátí. Pokaždé jsem pak pečlivě kontrolovala všechny sítě. Dům byl umístěn ve čtvrti, kde za vysokými ochrannými zdmi sídlili arabští úředníci s početnými rodinami. Ale za naším domem byla nezastavěná parcela zarostlá trnitou vegetací, s rákosovou chýší obývanou opicemi. Ty podnikaly občas nájezdy na náš dům, visely na mřížích, cenily žluté zuby, pronikavě vřeštěly a nepouštěly nás z domu. Za zdí se potulovaly tlupy polodivokých pouštních psů a ven ze zahrady jsme se odvážili jen autem. Měli jsme k dispozici stařičký volkswagen, ze kterého se ve vločkách loupala modrá barva. Navzdory stáří a vzhledu byl vůz spolehlivý a nikdy nás nikde nenechal.

Jako manželka experta jsem měla bonu k dětem, zahradníka, kuchaře a sluhu. Ale pouze na papíru. Vzhledem k malým dětem jsem dělala vše raději sama a měli jsme pouze domorodého hlídače Musu. Ten sice nehlídal, k domácím pracím se nesnížil, ale ctil mého muže, miloval naše děti a mě toleroval. A nikdy nás nevykradli.

Záhy jsem si uvědomila, že žiji ve světě mužů. Ti milovali svoje velbloudy, zbožňovali děti a žena, černá či bílá, jim nestála ani za pohyb hlavy. Vysocí a šlachovití Somálci na mě zírali z dvoumetrové výše neproniknutelným pohledem černých mandlových očí, jako by hleděli skrz skleněnou okenní tabuli. V jejich osobitém vystupování se mísila vznešenost velmožů a graciéznost manekýnů s přezíravou důstojností až pohrdavostí. Zato Somálky byly kouzelné bytosti. Vysoké, štíhlé a krásné. Zahalené do spousty mušelínových závojů a zdobené přátelským úsměvem se pyšnily původem královny ze Sáby. Jejich děti, půvabná baculatá stvoření, byly u vytržení nad bílou pletí děvčat a platinové vlásky jim černoušci čechrali s uchváceným výrazem a výskali radostí.

Můj klidný manžel, vysoký a statný sportovec, Somálcům imponoval a nemohli pochopit, co ho ke mně poutá. Nejdříve zjišťovali, zda nejsem nemocná, když máme jen dvě děti. Pak mu ale dávali nepokrytě najevo, že taková malá a hubená nemá pro něho cenu a ať mě vymění. To mu doporučovali s patřičnou gestikulací a vůbec jim nevadilo, že tam stojím jak na trhu s otroky, vše slyším a srším vzteky.

Po třech letech pobytu v tropech jsem se naučila vařit knedlíky z hladké mouky, milovat všudypřítomné gekony, snášet nálety můr a netopýrů, nenávidět šváby, bát se agresivních opic přenášejících vzteklinu a obávat se komárů plných malárie.

Nikdy mě neomrzel pohled na divoký Indický oceán, jen jsem získala respekt k jeho modrozeleným vlnám a obavy před mořskými obyvateli.

Přesto jsem netušila, že opustit zemi na rovníku bude tak dramatické a komplikované a že se náš pobyt řádně protáhne.

Vzpomínky se vynořují bez časové posloupnosti, jeden den jako druhý se vlečou v rozpálené řadě. Netrvá dlouho a splynou v nepřehlednou změť. Nade vším dominuje rozpálené slunce a neuhasitelná žízeň. Pouze příchod tropických lijáků probouzí vyprahlou přírodu k životu a burcuje obyvatele z odevzdané letargie.

Zážitky, které zde laskavému čtenáři předkládám, jsou zhuštěny do jednoho roku, neboť po návratu domů nebylo v mé moci vykutat v paměti správný letopočet. Stačí ale zavřít oči — a už jsou tu zase. Čas jim neubral sílu ani vůni, ale má tu vynikající vlastnost, že dává zapomenout na tmavá místa a hezké okamžiky zvýrazní.

Nezúčastnila jsem se lovu na lvy, opice neunesly moje dcery ani o mne nikdo neprojevoval zájem, prožívala jsem slasti i strasti ženy v domácnosti vedené po africku. A přece… Chcete-li být účastni mého objevování, nezavírejte knížku.

Ludmila Vítovcová

O TOM,

co nosí přítelkyně Agáta. Absolvuji autoškolu a domácí kurs somálského minima. Na letišti upadnu v podezření a pak málem zaviním katastrofu, ale všechno nakonec dobře dopadne.

Když mi Jiří oznámil, že odjíždí jako expert Světové organizace pro zemědělství a výživu pracovat do Afriky, a zdůraznil svatou povinnost manželky následovat muže, nenapadlo mne nic vznešeného, ba ani duchaplného. Kdyby mi Jiří mohl číst myšlenky, měl by důvod k dalšímu rozvíjení své oblíbené teorie o racionální nepostižitelnosti ženské psýchy. Naštěstí číst myšlenky neumí, a tak jsem se mohla zaobírat Agátou. Agáta je přítelkyně a bývalá spolužačka, které jsem zhruba do dvanácti let záviděla křestní jméno a od dvaceti let náramek. Dostala ho tenkrát darem od jakéhosi strýčka, který přijel z Afriky, a byl spletený ze žirafích žíní. Ten náramek, samozřejmě.

Náramek byl kouzelný a zapříčinil, že se Agátin život změnil k nepoznání. Muži dosud opomíjená se náhle stala středem pozornosti několika urostlých jedinců, v zaměstnání byla přeřazena na lépe placené místo, vyhrála druhé pořadí ve Sportce a naštípla si lýtkovou kost — to když lezla z vany a náramek neměla na ruce.

„V tom Somálsku jsou žirafy?“

„Stáda žiraf. Proč?“

„Jen tak.“ Milá Agáto, ten náramek budu mít taky, i kdybych měla některou dlouhokrkou krasavici osobně oholit.

„Somálsko je na rovníku a bude tam pěkné teplo.“

„Prima.“

Vzhledem k tomu, že jsem ráno co ráno mlhou vláčela řvoucí dvouletou Janku do jeslí, čtyřletou Lidunku zanechávala znervóznělou ve školce a cesta do zaměstnání mi byla dostihovou dráhou, pobyt v teplých krajích se mi jevil jako zasloužený odpočinek v oáze klidu.

„Tak já to beru, drahouši.“

Vyřízení nekonečných dotazníků a nezbytných formalit jsem nechala na starost manželovi a sama s dětmi obíhala zdravotnická zařízení a prodělávala povinná očkování. V zemi, kam jsme se chystali, byl hlášen poslední výskyt pravých neštovic na světě, a tak k hrůze před žlutou zimnicí, cholerou a malárií přistoupilo další nebezpečí. Přestože se u nás už děti proti neštovicím neočkovaly, obě holčičky byly na paži označkovány přijatou neštovicí a přípravy se zase posunuly o něco kupředu.

Bylo třeba zařídit spoustu věcí, požádat zaměstnavatele o neplacené volno, shánět bedny, po nocích balit a tiše si zoufat. Do toho dostaly děti příušnice.

S nadcházejícími dny a týdny se ložnice nadouvala spoustou podstatných i naprosto zbytečných věcí a útulností mohla tato místnost, dříve plná nadýchaného tepla, polštářů a peřinek, konkurovat skladišti postiženému zemětřesením. Bez ladu a skladu se k sobě tulily knedlíky v prášku, antiplísňové preparáty, pasty na zuby, hořčice a chloramin. Před lavinou beden jsme museli ustoupit do obýváku. S horečnatým úsilím jsem sháněla sítě proti moskytům a propracovávala se povinným lékařským vyšetřením. Zvláště psychiatrie mě vyděsila. Zatímco Jiří byl díky kladným odpovědím na základní životní otázky milujete? kouříte? pijete? okamžitě uschopněn k daleké cestě, já požadovaný souhlas získala až po několikahodinovém zkoumání a trnutí strachy před odhalením závad v mé nervové soustavě. Dle výsledku vyšetření jsem však byla schopna objet na voru zcela sama celou Afriku. Páni doktoři, měli jste mě vidět o rok později — honem byste ten úsudek o mých nervech pozměnili.

Povzbuzena výsledkem IQ testu, který mě úplně nezatracoval, a dopována představami široširých dálav, jež bude nutno překonávat autem, jsem se rozhodla navštívit autoškolu s úmyslem získat řidičský průkaz. Na to tmavé ráno, kdy jsem se dostavila na úvodní lekci, hned tak nezapomenu. V rozrušení jsem zapomněla tužku, poznámkový blok i jméno instruktora. Tak jsem se vydala hledat staršího muže, který mi byl přislíben místo mladých hochů tvářících se světácky, používajících oslovení děťátko a oplývajících notnou dávkou netrpělivosti. A já si zrovna v té době připadala svěží jak babiččin omšelý rukávník.

Instruktora jsem po delším vyptávání potkala na chodbě, kde dotčeně vykřikoval, že pro nikoho není starý dědek. Rozpaky jsem nemohla ani polknout a plížila se ke schodišti ve snaze nenápadně uniknout a nikdy víc se nevracet. Nevyšlo to, byla jsem prozrazena, nacpána do učebny a podrobena zkoumání, co vím o silničním provozu. Byl toho žalostně málo, a tak jsem byla sveřepě se tvářícím instruktorem tažena k vozu za hrozivého mručení, že „já tady musím všechno vyžrat“.

Nikdy před tím jsem za volantem neseděla a palubní deska škodovky mi nebyla o nic srozumitelnější než řídicí panel kosmické lodi. Přesto jsem při pokynu, abych rozsvítila světla, odvážně zmáčkla první knoflík, který mi padl do oka. A temné
tiché nádvoří prořízl mečivý hlas klaksonu. Sama jsem se lekla, ale reakce mého spolujezdce mě vyděsila. Nejprve jsem si myslela, že ho budu muset odloupnout od stropního čalounění, kam se v návalu vzteku vymrštil, ale spadl sám, vyrazil dveře a zmizel v temnotě. Polilo mě takové horko, že jsem si v upnuté zimní bundě připadala jako zatavená v igelitovém pytli. Při sebemenším pohybu jsem šustila ztuhlou bundou jako chřestýš a přitom mi po zádech stékaly praménky potu. Rozechvělými prsty jsem se snažila rozepnout zip, ten se zasekl do látky a mně nezbylo než bundu přetáhnout přes hlavu. Celé oblečení včetně svetru i košile se mi vyhrnulo až ke krku a tam se mi zastavilo o hlavu, takže jsem neviděla vracejícího se a znovu v hrůze mizejícího instruktora.

Byla jsem rozhodnuta, že žádné příště už nebude. Ale kolegyně v práci mě přemluvily, dodaly odvahy a já navzdory všem předsevzetím pokračovala dál. Z mého učitele se vyklubal bývalý motocyklový závodník, nazývaný žáky pětituna, a přestože se obrnil trpělivostí, při každém rozjíždění, řazení a na křižovatce brunátněl, hrozivě funěl a vykřikoval věci, z nichž ty slušnější si zaslouží zaznamenání: Dvacet let si myslím, že jsem pedagog, ale vy jste mě z toho omylu vyvedla. Tolik let jezdím, ale co vy svedete, to dodnes neumím. Netlučte se do hlavy, ten trabant měl přednost!

Podržte se, zkoušky jsem udělala na plný počet bodů a od té doby jsem ubohého instruktora neviděla. Dodatečně jsem se dověděla, že už měl dva infarkty a nesměl se rozčilovat.

V řídkých chvílích oddechu jsem se obkládala dostupnou literaturou a jezdila si prstem po mapě, neboť se sluší mít alespoň ponětí o místech, která mi mají být dost dlouho domovem.

Tam, kde se stýká Rudé moře s Indickým oceánem, vybíhá africká pevnina v roh a právě tam leží Somálsko. Rozkládá se na téměř pětkrát větší ploše než naše republika a je součástí ohromné polopouštní stepi, která je jižně ohraničena řekou Tana v Keni a na západě etiopskými výšinami. Většina té oblasti je pokryta křovím, místy neprostupným, v některých lokalitách se terén s nekonečnými písečnými dunami podobá nehostinným oblastem Sahary. Tu a tam vyrůstá žlutá tráva, ale nikde tu neprší tolik, aby tráva mohla vyrůstat v celistvých plochách.

Hlavní řečištní systém tvoří řeky Juba a Šebeli, ale pouze Juba dosahuje vod oceánu, druhá řeka mizí v pískovištích. Za mimořádně velkých dešťů se obě řeky spojují a pak i vody Šebeli dostihnou oceán. Na severu území jsou pouze řeky sezonního charakteru Daror a Nogal. Vodu mají jen v období dešťů.

Jedinou známkou života jsou akácie, na většině území běžný deštníkový strom euphorbia. V suchých oblastech severovýchodu, zvláště v okolí Erigáva, se vyskytuje rostlina zvaná boswellia. Získává se z ní kadidlo. Zelení jsou v podstatě lemovány pouze vodní zdroje, travnaté porosty zde tvoří nejčastěji daremo, dir a sadehho, pojmy, které mi zatím nic neříkají. Vegetace závisí na prosáknutí půdy solí, a tak podél pobřeží převažují podřadné dřeviny.

Východoafrický buš se prostírá na obrovských prostorách a je sužován horkým a suchým klimatem, je obýván spoustou zvířat, která se soustřeďují okolo vodních toků, jenom pár druhů přežívá v suchých podmínkách buše díky specifickým anatomickým zvláštnostem. Vyprahlá a na pohled mrtvá krajina se v období tropických dešťů mění jako mávnutím kouzelného proutku v zelenou nepropustnou houštinu, protkávanou koryty valících se kalných vod.

V severních oblastech na kamenitých pláních Gardo je neuvěřitelný nedostatek vody, přežívají zde pouze velbloudi a kozy. Zvlášť velbloudi jsou odolní proti žízni, střídmí a skromní. Tomuto archaickému zvířeti stačí jen 35 litrů vody jednou měsíčně, během dlouhého období sucha se spokojí s okusováním tvrdých trnitých keřů (název kamel — velbloud — pochází z arabského slova hamal, což znamená nosič nákladu). Jsou vlastně součástí domu, neboť kromě jiného nosí jako náklad z místa na místo ohnuté klacky a rohože, ze kterých nomád staví svoji chýši. Ale hlavní přednost velbloudů spočívá v poskytování obživy. Čerstvé velbloudí mléko je veškerou potravou nomáda a při dostatku pastvy vypije 8–10 litrů mléka denně. V období sucha je množství redukováno na polovinu, ale má zase navíc maso ze zvířat, které je nucen porazit pro nedostatek vody. Častěji než jednou nebo dvakrát měsíčně však nomád maso nemá.

Čerstvé velbloudí mléko má velice příjemnou chuť a na bělocha projímavý účinek. Pokud se hned nevypije, je přechováváno ve vysmolených nádobách a pak prý chutná prapodivně. V nádobách kysne, žlukne a v tomto stavu je posíláno karavanami do Zanzibaru a Mombasy, kde je považováno za delikatesu a vysoce ceněnou lahůdku.

Celoživotní mléčná dieta zajišťuje domorodcům mladistvý vzhled, těsné sepětí s přírodou jim uchovává rysy, které jinak civilizace ničí. Nomádi milují svá stáda, i když sestávají třeba jen ze tří zvířat. Milují svoje svěřence víc než své ženy a také jim věnují více času i péče.

Základem legend, které dodnes každý Somálec pyšný na svůj původ střeží jako kulturní dědictví, je invaze Agiurán. Podle pověsti potkalo šest synů v lesích arabského cizince, který před nimi vylezl na strom. Ale muži ho nezabili, neboť jej chtěli mít za přítele a pomocníka proti nepřátelům. Požádali ho, aby slezl dolů, a vyhověli jeho žádosti o svou nejstarší sestru. Donesli ho domů, oženili se sestrou a darovali mu mnoho krásných velbloudů. Jejich děti byly kulturně nejpokročilejším kmenem, nejlépe vyzbrojeným díky pomoci Arabů, a vytlačily ostatní kmeny směrem k Etiopii.

Sami Somálci se hlásí k arabskému původu, ale neustálý pohyb a polygamie přispívají k nejasnostem a míšení. Muslimské náboženství dovoluje Somálci až čtyři ženy a nomád velmi často některou ze svých žen či dětí nevidí po měsíce i roky, což je způsobeno zákonitostmi nomádského života, putováním s velbloudy obrovskými rozlohami a nehostinným terénem. Jejich těžký způsob života vede k fatalistickému přístupu. (Včera jsem měl bratra, dnes ho má lev.)

Somálci jsou jednotní v řeči, víře i tradici. Je to lid hrdý, odhodlaný a odvážný. Somálský nacionalismus má základ ve volnosti. Tato horká země písku, pruhů nízké žluté trávy je jejich světem a svoji zem dobře znají. Velbloud je symbolem postavení ve společnosti a ukazatelem bohatství. S výjimkou mimořádných případů nejsou velbloudi sedláni a slouží pouze jako nosiči.

Somálsko je světem muže. Není to tak dlouho, kdy připravit muže o život stálo sto velbloudů a ženu pouze padesát. Ale tradice ustupují, i když velmi zvolna. Pořadí důležitosti zůstává neměnné — na prvním místě velbloud, pak žena, ovce a kozy.

Zprávy o prvních kontaktech se Somálci pocházejí z Egypta z období VI. dynastie (4000 let př. n. l.) a týkají se vonných látek a kadidel, které somálští obchodníci nabízeli na horním Nilu na trzích. Toto kadidlo, starodávné a oslavované rituální aroma, bylo lákadlem pro četné egyptské expedice, jež kromě kadidla později získávaly také otroky, slonovinu, drahá dřeva (eben) a leopardí kožešiny. Egyptské obchodníky nezajímaly jižní suché části Somálska, zvané Tunehesceu nebo Cush, ale země omývané Indickým oceánem, zejména severně položené hornaté oblasti u Adenského zálivu. Tuto oblast nazývali Punt o To Neter, což znamená Božská země, nebo ji také zvali Aromas čili Země vůní. V této zemi leží také hornatá oblast připomínající americké Colorado, krajina bez vegetace, jen holé skalní útesy, v období dešťů rozervané vodopády. Planiny bez vegetace pokryté obrovskými kameny prý připomínají bojiště opuštěné obry, které již omrzelo vrhat po sobě balvany.

První zprávy organizovaných expedic přes Rudé moře z doby 2000 let př. n. l. jsou zaznamenány na basreliéfu v chrámu Amun v Deir-el-Bahari z časů královny Hatšepsut. Některé z postav ukazují oblečení a charakteristické rysy identické s těmi, jež odpovídají nejčistší charakteristice Somálců a patří k jejich nejtypičtějším projevům prakticky až do dneška. Dalo by se říci, že následníci královny se považovali za pány Somálska, neboť tato země je uvedena na dlouhém seznamu zemí a lidí, které dobyli. Ale žádná památka či stavební činnost Egypťanů zde není patrná, takže zřejmě šlo jen o nájezdy, přepadávání země a hledání kadidel, používaných nejen při náboženských obřadech, ale také pro balzamování.

V africkém rohu se střídal mír a neklid. Egypťané zde hledali koření a vonné látky do faraonových chrámů, féničtí obchodníci, Řekové a Římané se zde také objevovali a nazývali somálský lid Berbery. Odtud pochází název přístavu Berbera v Adenském zálivu.

V 10. století somálské nomádské komunity obsadily zemi podél Adenského zálivu, Gallové pocházející z Etiopie se usadili v centru a na jihu žily etnické skupiny Bantů, předků dnešních Pokomo. Mezi těmito kmeny probíhal boj o nadvládu, projevoval se vliv Arabského poloostrova a etiopského království. Název Somali se objevil poprvé na počátku 15. století ve vojenském songu oslavujícím vítězství. Cizí vliv v zemi se projevil nad Somálci v 16. století, kdy severní somálské pobřeží včetně přístavu Leila spadalo pod tureckou nadvládu, zřejmě jako kompenzace turecké pomoci muslimům v boji proti Etiopcům. Na jihu se uchopil moci zanzibarský sultanát, který v přístavních městech vybudoval pevnosti a obsadil je vojenskou posádkou.

V 19. století se stalo Somálsko předmětem koloniální rivality mezi Itálií, Francií a Velkou Británií. Proti evropským kolonizačním snahám vedl boj Mohammed Abdulláh Hassan, který organizoval guerilový boj. Jeho stoupenci, nazývaní Brity Dervišové, se sjednotili na podkladě muslimského nacionalismu a vyhlásili kolonizátorům svatou válku. Šejk Muhammed, který byl Brity přezdíván Zběsilý Mullah, byl v bitvách úspěšný a ve čtyřech válkách v letech 1900–1904 Brity porazil. Definitivně byli Dervišové poraženi až v roce 1920, kdy Britové nasadili kombinované vojenské síly — vzdušné, pozemní i námořní. Obrovský bronzový pomník somálského národního hrdiny s tasenou šavlí na vzpínajícím se hřebci zdobí jednu z křižovatek hlavního města.

Britský protektorát trval až do roku 1960, kdy prvního července italské Somálsko získalo nezávislost, spojilo se s bývalým britským Somálskem a vytvořilo Somálskou demokratickou republiku. Každoročně je první červenec oslavován, zastaví se doprava a od rána se řadí pestrobarevné průvody, cesty jsou zataraseny alegorickými vozy a pronikavě vyhrává somálská hudba. Za skandování hesel a rytmického podupávání postupuje průvod pomalu městem, z transparentů se usmívá prezident a ve větru se vesele třepotají modré vlajky s bílou pěticípou hvězdou.

Z celkové plochy 63,8 milionů hektarů je pouze 8 milionů hektarů orná půda, z níž jen 5 procent je kultivováno. Ostatní plocha slouží pastevectví. Podél řek Juby a Šebeli se pěstuje kukuřice, rozprostírají se plantáže banánovníků a třtiny, bělají se bavlníková pole a na plantážích italských osadníků rostou citrusové stromy, obrovité mangovníky i papájové a kokosové palmy. Podél zavlažovacích kanálů se pěstují melouny a dužnaté plody připomínající dýně. Banány jsou ze země exportovány, ostatní plodiny jsou určeny pro domácí potřebu.

Nejvýznamnějším vývozním artiklem je dobytek. Somálsko má jeden z největších podílů počtu chovaných zvířat na jednoho muže. Na chovu zvířat je závislých 75 procent populace. V Somálsku je největší počet velbloudů. Podle odhadů chodí po světě kolem 10 milionů velbloudů a z toho jich Somálsko chová 3 miliony. Zvířata představují podstatnou část exportu zejména na Arabský poloostrov — asi 55 procent příjmů. 26 procent příjmů představuje vývoz banánů do Itálie a zbytek export kůží a ryb. Somálsko těží 100 tisíc tun ryb ročně, ovšem možnosti produkce ryb jsou mnohem vyšší. Tradiční nomád se rybolovem nikdy nezabýval, zde má Somálsko obrovské rezervy.

Tohle všechno jsem se o Somálsku dověděla z literatury a hned mi nepřipadalo tak cizí.

Konečně bylo všechno sbaleno, vyhotoveny pasy, letenky i očkovací průkazy, zbývalo zařídit pouze pár maličkostí a rozloučit se s přáteli. Nebojte se, že mi všechno prošlo tak jednoduše. Pár dnů před odletem Lidunka upadla na hřišti stylem volně loženého pytle brambor a naštípla si loketní kost. Nastalo horečné běhání na rentgen a dohady s odborníky, jestli bude schopna cestování. Zvážili jsme situaci a po konzultaci s lékaři se rozhodli pro odlet.

Po důkladném rozboru dalšího postupu léčby v horkých krajích vyšla najevo nutnost provést po třech týdnech převaz, a tak jsme museli přibalit něco zdravotnického materiálu. Jedno z pečlivě zabalených zavazadel, nacpaných do posledního místečka, jsem musela otevřít, vyndat pyžamka, trička a krabici bonbonů a do uvolněné škvíry posadit litrovku sálové desinfekce. Dále jsem přibalila sádru, obinadla a dlahy, které jsem upevnila nerez struhátkem v bláhové naději, že dále poslouží v tropické kuchyni.

V závěrečném předcestovním běsnění uběhly dny rozloučení a mlhavé ráno nás zastihlo zkřehlé a nervózní na ruzyňském letišti v očekávání věcí příštích.

První komplikace na sebe nedala dlouho čekat — dostavila se u kontroly zavazadel. Prošli jsme a očekávali svá zavazadla. Vše probíhalo v klidu do doby, než přišla na řadu moje kabela. V tu chvíli se ozvalo pronikavé poplašné pískání, celník okamžitě přiskočil a žádal otevřít zavazadlo. Sotva jsem rozepnula zip, vyvalila se ven záplava triček, obinadel, nezávadného haraburdí a nočník z plastiku, vyplněný sáčkem sádry. Celníkovi se z té roztodivné změti zatočila hlava a nahlédl do pasu, aby zjistil, kam se vlastně s takovým nákladem hrneme. Přimhouřil oči, vnořil ruku do útrob kabely a se zaujetím chirurga operujícího žaludeční vřed vyšetřoval vnitřnosti zavazadla. Po chvíli soustředění, za bezdechého přihlížení napnutého obecenstva, vytáhl příčinu poplachu — lesknoucí se struhátko. Dav vydechl údivem i ulehčením a začal pobaveně štěbetat. Přestala jsme si připadat jak westernový gangster, popadla rozšklebenou kabelu a vyjevené děti a s nočníkem pod paží propochodovala chechtajícími se zástupy.

Táhla jsem děti letištní halou a za námi se potácel huhlající tatínek, klesající pod tíhou cestovních kabel, které praskaly ve švech. Přestože jsem musela doma nechat spoustu užitečných věcí, budila naše zavazadla dojem, že si do Afriky vezeme párek prasat v porážkové váze.

Zpočátku cesta probíhala klidně, ale vzhledem k tomu, že jsem v letadle seděla poprvé, prodělávala jsem řadu vnitřních změn. Se žaludkem až v krku a zalehlýma ušima jsem pozorovala ostré vrcholky Alp a znepokojeně sledovala děti, jak se bez zábran prolévají džusem. Nabádala jsem obě holčičky k pohledu na tu úchvatnou scenerii, ale ty se po jednom mrknutí do hlubin otráveně odvrátily, co prý na těch kopečcích vidím, a věnovaly se vzájemnému otírání vlhkými ubrousky napuštěnými kolínskou vodou. Po chvíli se kolem nás rozšířil oblak vůně, až zasáhl dvojici sedící před námi a snědý cizinec nahlížející k nám skulinou mezi sedadly se rozkýchal do nekonečné série výbuchů. Tak jsem byla ráda, když nás Československé aerolinie vysadily na římském letišti Leonarda da Vinciho a děti se přebytečné energie zbavily pobíháním po letištních prostorách.

Hodinu před očekávaným odletem jsme se přesunuli do tranzitu, kde jsme čekali na letadlo italské společnosti Alitalia, které nás mělo přenést až na rovník. Seděli jsme v proskleném oddělení letiště a usazeni ve sklápěcích sedačkách sledovali jako v kině pohyb kolosů různých společností po betonové ploše. Na rozlehlou plochu zbrázděnou barevnými čarami se slétali oceloví ptáci, za pomrkávání signalizačních světel najížděla letadla na runway a v ohlušujícím rachotu startujících kolosů se proplétaly žluté manipulační vozíky. Děti sledovaly se zatajeným dechem stříbřitě se lesknoucí ocelová těla a mně ve změti tvarů a barev splývaly názvy Concorde, Airbus, Corvette a jiné v nebeský guláš.

Po tříhodinovém zpoždění, právě když děti zkroucené na sedadlech vyčerpáním usnuly, bylo letadlo konečně připraveno ke startu. Ale děti nebyly k probuzení. Přehodila jsem si bezvládnou Janku přes rameno a jen napolo probuzenou a stále klopýtající Lidunku táhla za sebou. Jiří popadl obě tašky, které asi dlouhým čekáním nakynuly, a chodbou připomínající vnitřek měchu harmoniky jsme se přesunuli z letištní budovy přímo do letadla. Ve dveřích prostoru pro cestující nás uvítal fešný kapitán, ochotný stevard mi pomohl uložit děti a já se začala shánět po tatínkovi. Všichni už seděli na svých místech, když se Jiří objevil. Klesl na sedadlo a zasyčel: „Ty vaky si dej, kam chceš, já tě varoval. Kapitán mě upozornil, že pokud budou potíže s vyvážením letadla, musím nechat tašky na letišti.“ Ve sladké nevědomosti jsem netušila, že uvítací proslov kapitána byl završen výhrůžkami a kritickými připomínkami k našim zavazadlům. Dodatečně jsem se vyděsila, neboť tašky obsahovaly věci naprosto nezbytné. Nemohla jsem postrádat ani zubní pasty, ani tuby uspávacích prášků, natož celý náklad. Jiří si ponechal pouze noviny a pouzdro s brýlemi, usadil se na vzdálené sedadlo a tvářil se, jako by cestoval do Afriky jen proto, aby si v klidu pročetl dva dny starou Večerní Prahu. Tak jsem usoudila, že se touto nechutnou a otravnou situací nemíní dále zabývat a přešla jsem v akci. Naaranžovala jsem spící děti kolem sebe, pod nohy nám nacpala obě zavazadla a přes to všechno rozprostřela svoje široké plisované šaty. Vypadala jsem jako obrovský rejnok těsně před slehnutím.

V tu chvíli se chodbičkou přiřítil kapitán v závěsu se stevardem, zuřivě se rozhlíželi a divoce gestikulovali. Jiří tiše pokuřoval a s nesmírným zaujetím pročítal sportovní zprávy. Konečně se oba otočili, pokrčili rameny, s profesionálním šarmem pohladili spící děti a po přání dobré noci odešli k pilotní kabině. Byla jsem klidná, protože jsem nerozuměla ani slovo. Zato Jiří si vyslechl několik alternativ, jak se zachová kapitán, až najde toho chlapa s nadměrnými zavazadly, a vrhal na mě chladné pohledy. Dávala jsem najevo, že jsem toho zas tolik nevyvedla, ale Jiří mne zmrazil pohledem a výmluvně ukázal na cedulku nad mou hlavou. Názorně předváděla, co si cestující může vzít do kabiny: plášť, aktovku a deštník.

Ale to už se rozsvítily pokyny Připoutejte se a Nekuřte, motory zařvaly a letadlo rolovalo na dráhu. Teď už mě nevysadí, řekla jsem si, popleskala nadité tašky, zachumlala se do deky a propadla se do říše snů.

Probudilo mě prudké slunce a rejdění potomků. Rozespalé střapaté hlavičky se vymotaly z huňatých pokrývek a dožadovaly se snídaně. Za chvíli se rozhrnul závěs a do chodbičky se vnesl stevard. Táhl za sebou vozík, z jehož útrob vytahoval horké alobalové misky s jídlem a naléval čaj nebo kávu. Než jsem stačila zaregistrovat jakýkoli pohyb, děti nenápadným hmatem přemístily sáčky s cukrem, solí a sušenou smetanou do kapes a sápaly se po jídle jako vyhladovělé šelmy. Zahlaholily dvojhlasně buona giorno — dobré ráno — a potěšený stevard jim přidal k snídani omalovánky. Grazie, grazie — pištěly děti díky, kučeravý Ital se usmíval a sršel ochotou. Sotva však zmizel z dohledu, vyšťouraly Janka s Lidunkou z jídla olivy, pokrčeným nosem začichaly k miskám, začaly se tahat o ubrousky a drobit po celém okolí. Raději jsem se otočila a podívala se z okénka. V tu chvíli jsem strnula a zapomněla na snídani. Pod námi čněly ostré a tmavé vrcholky etiopského pohoří ozářené vycházejícím sluncem. Zdály se tak hrozivě blízko, až jsem měla obavy, že musí odřít břicho letadla, že nás rozpárají a my bídně zahyneme, protože mám pod sukní ty vaky. Znovu mi zalehly obě uši, žaludek se rozkmital, a tak jsem nechala starosti s přetíženým letounem na pilotovi, otvírala pusu a polykala naprázdno, abych překonala nepříjemný tlak v uších. „Vypadáš jako ryba,“ konstatovaly děti s potěšením a v pohodě se věnovaly omalovánkám.

Cestování letadlem absolvovaly děti se stejným nadšením jako jízdu na kolotoči, na rozdíl ode mne netrpěly nevolností, spíše nezřízenou chutí k jídlu a neuhasitelnou žízní. Ale musím přiznat, že na svůj věk se chovaly celkem slušně a posádku letadla častovaly spikleneckým pomrkáváním a plejádami úsměvů. Kapitána okouzlily natolik, že jim osobně donesl mapu světa s nalepovacími obrázky. Děti si rozložily desky, moje rady ignorovaly a zvířata, letadla i stavby umisťovaly pouze na mapu Afriky. A tak se k dlouhokrké žirafě tulil na rovníku lední medvěd, napříč Saharou přebíhalo sobí spřežení a v pralesích Konga vyrůstalo římské Colosseum.

Konečně se po mnoha hodinách letu nad pustou a jednotvárnou krajinou objevil oceán. Asi pět set metrů od pobřežních skal vystupoval z vody korálový rif, nad nímž se vlny oceánu lámaly a se zpěněnými hřbety rozlévaly po písečných plážích. Letadlo sledovalo pobřeží a pozvolna klesalo, až jsme rozeznávali stříbrnou stužku řeky. Spěchala k oceánu, ale skončila náhle v rozsáhlých písečných plochách, aniž k vodám oceánu dospěla. A všude jen písek, sem tam křoviska a tu a tam pár nahloučených kulatých chýší. No nazdar, řekla jsem si v duchu, moc útulně to tady nevypadá.

Z neradostných úvah mě vytrhla Janka oznámením: „Chci čurat.“ Nalitá jak pupenec zjara se sesunula ze sedadla do chodbičky. V ten okamžik se rozsvítily pokyny k připoutání a letuška nám oznámila, že se blížíme k Mogadišu, hlavnímu městu Somálska. Popadla jsem dítě a připevnila je k sedadlu popruhy, protože stevard správné upnutí pásů kontroloval. Zabalila jsem omalovánky i mapy, letadlo zakroužilo nad oceánem, elegantním obloukem zamířilo k letišti a snášelo se na betonovou plochu.

Sotva jsme dosedli na zem a stroj se zastavil, vyřítila jsem se s Jankou na ruce, seběhla schůdky a pod letadlem se rozlila louže. Dítě s úlevou vydechlo a já teprve teď zjistila, že dýchám, jako bych měla na obličeji přitisknutý igelit. Vítr hnal proti nám závěje písku a všude horko, vlhko, zmatek a domorodci. Připadala jsem si jako chronický astmatik, který absolvoval běžeckou stovku, a pak ho strčili do sauny.

Po dobu vyplňování příletových formulářů jsem pokukovala po nehostinné letištní budově i po domorodcích a odhadovala, jakého věku se dožívají a jakou šanci přežít máme v tomto podnebí asi my.

Po absolvování nezbytných formalit jsme se i s kufry naložili do připraveného vozu a zamířili k městu. Po stranách silnice se míhaly ježaté kaktusy poseté červenými květy, v dálce svítily bělostné stavby mešit, mohutné kmeny palem mávaly vějíři listů až kdesi ve stratosféře, ale my jsme krásu tropů nevnímali a jenom lapali po dechu.

Rozpálené město rozložené při pobřeží Indického oceánu na písečných pahorcích se táhlo v širokém pruhu sedm kilometrů hluboko do buše. Asi po pěti kilometrech jsme odbočili z asfaltové silnice na písečnou cestu sevřenou bílými zdmi zahrad, plnou dužnatých pryšců, povykující mládeže a hýkajících oslů. Ze zdí se přelévaly vodopády stále kvetoucích keřů bouganvilií ve všech odstínech červeně. Před jednou ze zdí jsme zastavili, protáhli se malou brankou, prodrali se spletí zelených třásní a spatřili obydlí, které se na několik let mělo stát naším domovem.

Připadala jsem si jako v pohádce a vůbec by mě nepřekvapilo, kdyby se po odhrnutí zelené opony objevila chýše na muří nožce. Místo křehké stavby však stál uprostřed zahrady bytelný zděný dům se zvýšeným podlažím a rozlehlou terasou, nesoucí na mohutných sloupech téměř rovnou střechu. Místo dveří síť, místo oken ozdobné mříže a sítě, na zemi žádné lino, koberce či rohože, ale leskle modré dlaždice, hladké a kluzké jako zamrzlý rybník.

Celá zahrada byla olemována bílou zdí posetou střepy, mezi nimiž se natřásali pestrobarevní ptáci a dráždili bezmocné kočky, které se mezi porcované láhve odvážily jen s největší opatrností. S naším příchodem se hladové kočky přesunuly na plechovou střechu garáže. Silné ocasy jim visely jako huňaté střapce do dvorku a zelené oči ostražitě pozorovaly nové obyvatele. Občas se ozvalo hněvivé zaječení následované přesunem střapců, ale vedro utlumilo veškerou činnost, pouze mouchy a čmeláci si zachovali aktivitu.

Zahrada na první pohled šokovala změtí barev. Z přehršlí zeleně prorážely červené květy ibiškových keřů, sytá žluť akácií a množství ptáků a hmyzu v různých velikostech a odstínech. Před vchodem na terasu se rozložil mohutný oleandr s náručemi pivoňkových květů, obydlený stříbřitými lišaji. Z verandy se vcházelo rovnou do obývací haly zařízené po evropsku a dále pokračovala chodba větvící se do ložnic a koupelen. Přestože byl dům velký a prostorný, většinu času se dalo žít pouze na verandě vybavené bílým zahradním nábytkem, neboť tam vanul větřík a silným porostem se slunce neprodralo.

V zadních prostorách zahrady měl svůj domek domorodý hlídač Mohamed Musa Nur. Každý dům měl svého hlídače. Nebyla to nutnost, neboť domorodci se k nám chovali přátelsky, ale hlídač dodával domu pocitu klidu a pohody.

Musa byl asi třicetiletý chlapík, vždy pečlivě upravený. Nosil modrozelenou kostkovanou sukni upnutou řemenem, čistou bílou košili a sandály. Za pasem měl ostrou dýku a tvář ozdobenou jizvou po sečné ráně.

První dny našeho pobytu trávil celé noci na polním lehátku na terase těsně u dveří. Když jednou večer přišel Jiřího navštívit kolega z ústavu, vyděsil ho Musa k mrtvici, když mu ze tmy vyskočil za zády s nabroušenou zbraní v ruce. Když takto několikrát předvedl řádnou ostrahu, zalehl vždy do svého domku a tvrdě spal až do rána. Většinu času však trávil mimo své pracoviště, neboť měl za městem v buši ženu
Mariam, ročního Mohameda a pět slepic.

Vycházeli jsme dobře, Musa byl sympatický hoch, rychle se s našimi děvčaty spřátelil a já měla dost často pocit, že mám děti tři.

LEDEN

O TOM,

z čeho česká kuchařka v Somálsku vaří. Potkám dvoumetrového varana, skladníka Avokáté, velblouda Pepu a ostatní obyvatele veterinárního diagnostického ústavu. Seznámím se s provozem na pláži.

Jitra jsou v tropech okouzlující. Ticho není rušené řinčením tramvají ani kokrháním kohoutů. Když jsem otevřela oči, obrysy palmových listů se promítaly jako stínové obrázky narýsované na zrůžovělou oblohu. Než jsem se stačila protáhnout, chvilka příšeří pominula a nad střechami se vyhoupl rudý kotouč. V tu chvíli se rozezpívali ptáci, v dálce zahýkal osel a do rezervoáru začala žbluňkavě natékat tenkým praménkem voda. Z ložnice dětí se ozvaly hádky, dunění drátěnek a ječení. Tak mi každé ráno poskytovalo tolik klidu a pohody, kolik by prošlo ouškem té nejmenší jehly.

S rozbřeskem jsem se hnala do kuchyně, zahnala zbytky slídící havěti, přemohla žaludeční nevolnost a pustila se do přípravy snídaně. Navařila jsem konev čaje a na podnos obehnaný vodním příkopem proti mravencům jsem upravila palačinky, perník nebo opečené rohlíky. A začal den, už od počátku horký a dusný, plný písku, dětských hádek a brebentění domorodců za zdí.

Každé ráno jsem si kladla otázku, co uvařit. Vlekla jsem s sebou kuchařskou knihu, ale nemohla jsem se nikdy do receptu strefit. Suroviny, které byly k dispozici v tropech, v jihočeské kuchařce uváděny nebyly a já stejně nevěděla, jak se ty podivné tropické plody jmenují. A když jsem se snažila vybrat recept z kuchařky, musela jsem vynechat pokrmy z vepřového masa nebo jsem zase narazila na nedostupné koření.

Největším problémem byla příloha. Zůstala jsem u hovězího na sto padesát způsobů a denně jsem matlala knedlíky z vody, hladké mouky a sušeného droždí. Výsledkem prvních pokusů byly dělové koule a pak zas hustá mazlavá břečka, ale po čase jsem se vypracovala v knedlíkovou expertku a výrobky, které jsem v poledne servírovala na stůl, byly hebké a chutné. Přesto mi tato výtvarná činnost nečinila žádné potěšení a v duchu jsem se utěšovala pomyšlením, že po návratu domů budu vařit pouze brambory nebo rýži a knedlíky budu zásadně kupovat hotové v polotovarech.

Za pobytu v tropech jsme museli ledacos zvládnout. Naučili jsme se jíst všechnu zeleninu i prapodivné tropické ovoce, ale hlavním jídlem zůstávaly banány. Žluté, vyzrálé, po desítkách se spirálovitě vinoucí na dužnatém stvolu. Oloupané zelené plody vařené v osolené vodě chutnaly po bramborách, pečené s rohlíky připomínaly žemlovku a vyzrálé plátky smažené na oleji se na jazyku rozplývaly jako jablka v těstíčku.

Ale když jsem medovým hlasem lákala děti k jídlu a na dotaz, co je uvařeno, odpovídala velice stereotypně — banány, vařené, pečené či smažené — protáhly děti obličeje a znechuceně vřískaly: „Zase banány, jsme snad opice? To nemůžeme mít jednou pořádné jídlo jako normální lidi?“ A myslely tím vepřové, uzené či svíčkovou a vždy s knedlíkem.

Ve věku polotovarů se jen málo žen vydovádí v kuchyni tak jako já za svého tříletého pobytu v tropech. Zcela jsem se vžila do představy doby kamenné, mamutů a jeskyní a byla jsem nadšena, že si zvěř nemusím vyhledávat, ubíjet a stahovat. Pokud jsem přistupovala ke stávajícím problémům s tímto názorem, jevilo se porcování kýt, pečení chleba či tlučení kokosových ořechů docela příjemným zpestřením a rozptýlením v mém životě jeskyňky.

Tropické ovoce obřích rozměrů, prapodivných tvarů a nezvyklé chuti se houpalo ve větvích zahrady a hostilo celé pluky mravenců. Podnikla jsem biologický pokus a ochutnala velké srdčité plody porostlé ostny. Bílá dužnina s černými jadérky chutnala sladce po malinách a já ve stínu oleandru celé odpoledne očekávala, zda oslepnu, ohluchnu nebo se alespoň obalím vyrážkou. Pokus dopadl dobře, a tak jsem získala další možnost zpestření jídelníčku. Později jsem zjistila, že se ovoce nazývá anona a v tropických krajích je považováno za rajský plod.

Malá kuchyňka, komunikující s jídelnou servírovacím okénkem, se pro mě stala na dlouhou dobu mučírnou. Přizpůsobena mým požadavkům instalováním lednice, plynového sporáku a překrytím otvorů ohniště dřevěnou deskou vyhlížela útulně jen do té chvíle, než jsem se vnořila do jejích útrob. Ze všech skulin vylézali švábi. Tmavě hnědí, rychlí jako blesk a deseticentimetroví. Dlouhými tykadly reagovali na moje pohyby jako radarem, při pokusu zlikvidovat je se vznášeli, bzučivě mi poletovali kolem hlavy a přiváděli mě k šílenství. Pro českou hospodyňku, kterou v domácím prostředí vyvádí z míry pouhá žížala v salátu nebo mol tiše poletující ve skříni, je šváb těchto rozměrů zcela zákonitě příčinou k hlubokým mdlobám. Omdlévala jsem odporem jen do doby, než jsem zjistila, že podlaha, na kterou se skládám, je plná švábů, mravenců a stonožek nejrůznějších velikostí.

Občas byl k dostání cukr a jindy zase mouka; cukr ve formě žlutých krystalů a mouka pouze hladká a plná červů. Párkrát se dala sehnat i rýže, ale tu jsem si nechávala v zásobě místo léku při utěsňování odpadového potrubí přecpaných dětí. Místo tuků jsem používala margarín v kilových plechovkách nebo čirý podzemnicový olej nalévaný z kádí.

Jídelníček se většinou skládal z masa skotu zebu, ryb, oleje, ovoce, zeleniny, ovesných vloček a endiaronu, léku proti průjmu. Špek, uzeniny, vepřové maso, máslo, sýry a veškeré sladkosti nadlouho z našeho jídelníčku vypadly.

První setkání s mlékem skotu zebu mě uvedlo do rozpaků a marně jsem uvažovala, jak vydržím v tropech s dětmi předškolního věku bez krůpěje mléka od české krávy. Tuto životodárnou tekutinu nosily domorodé ženy v amforách spletených z listů palmy a vysmolených páchnoucí směsí. Koupila jsem tohle mléko jen jednou a všechno vypil Musa. Ani kaše či pudink nebyly pro Evropana přijatelné, neboť po všech úpravách z nich prorážela asfaltová příchuť. Nakonec nás, jako ostatně ve všech prekérních situacích, zachránil tatínek. Denně vozil z farmy za městem v litrové láhvi od džinu mléko, ze kterého jsem vyráběla jogurt a vařila dětem ze sušených vloček ovesnou kaši.

Často jsem vařila špenát, jehož velké listy připomínající lopuch jsem dlouho sprchovala ve vaně a ještě pak nám v zubech skřípala zrnka písku. Vynikající zelené fazolky bez vláken se na jazyku jen rozplývaly, obrovské tuhé papriky plněné mletým masem se staly oblíbeným jídlem dětí a plody baklažánů smažené na oleji vzdáleně připomínaly bramborové hranolky.

Zvláště mě zaujaly hráškově zelené plody připomínající tvarem přerostlou okurku, které chutnaly po květáku či kedlubnu. Připravovala jsem z nich zelí jako přílohu k nekonečné řadě hovězích pokrmů, ale naše národní jídlo moje výtvory připomínaly jen s velkou dávkou fantazie.

Veterinární diagnostický ústav, kam dojížděl Jiří za svými povinnostmi, byla moderní atriová budova postavená na okraji města, vroubená bušem s roztroušenými akáciemi.

Vlastní kancelář, kterou sdílel s příjemnou doktorkou Fádumou a plachou laborantkou Anap, byla moderně vybavena a prosklenou stěnou dokonale osvětlena. Hlavním pracovištěm mého muže byla pitevna umístěná v zadních partiích budovy. Tam jsem nikdy nevkročila. Většina pitev se stejně odehrávala přímo v terénu, neboť jak žirafy, tak velbloudi nejsou žádní drobečkové a kde uhynou, tam se také pitvají.

Přestože nás obě děvčata doma často navštěvovala, byla jsem na jejich pracovišti jenom jednou. Prohlédla jsem si termostaty, odstředivky, mikroskopy, a zrovna když mi Anap vysvětlovala tajemnou symboliku dlaní pomalovaných barevnými křížky a tečkováním, objevil se pod okny dvoumetrový varan. Prehistorická stvůra se pohybovala jako tank podél zdi, šupinaté tělo na silných nohou bylo zakončené mohutným ocasem a jako šlehající bič se vymršťoval dlouhý, kobaltově modrý jazyk. Varan obešel u vchodu spokojeně spícího hlídače a namířil si to přímo do vnitřku atria. Obcházel květinové záhony, nahlížel do zákoutí a hledal nějaký zbytek uhynulého zvířete. Kolem se seskupili domorodci a jeden se snažil vyhnat zvíře ven z budovy. Ale ubohý varan z tolika lidí ztratil nervy a nemohl se strefit do centrální chodby směřující k východu. Nacpal se do kouta, nafukoval se, výstražně syčel a ve zmatku se snažil vyšplhat na stěnu. Koště odrážel mohutnými záběry ocasu a musela jsem uznat, že vlastní opravdu účinnou zbraň. Maso těchto ještěrů je prý velice chutné a připomíná telecí, ale při pohledu na nadýmající se zvíře, napřimující své mohutné tělo a zlobně syčící, mě navždy přešla chuť na ještěří řízky.

Skladník ústavu, zvaný Avokáté, byl posedlým motoristou. Jeho pracovní náplní bylo bdít nad zásobami lihu, acetonu, chemikálií, skla i pneumatik. Střežil bedlivě svěřený materiál, klíče z ruky nedal, a přesto se vždy líh po čase odpařil.

Co se hýbalo a vrčelo, tomu skladník neodolal, zejména když byl povzbuzen zásobami lihu. A tak se stávalo, že v případě, kdy se Avokáté dostal k vozu a přemluvil majitele, zůstával sklad několik dnů nedobytný. A ani celá četa andělů strážných v plné pohotovosti nemohla zabránit karambolu, když se Avokáté řítil vypůjčeným vozem městem.

Finále těch výletů bylo poněkud stereotypní: Ozvala se rána a padající suť a oblaka prachu dopadly na vůz hluboko vnořený do zdi. Po několika dnech se ve skladu objevil ofáčovaný Avokáté a delší dobu se zdržoval na pracovišti. Zkazky o pirátu silnic se šířily rychlostí blesku a půjčit vůz skladníkovi se rovnalo jistotě, že bude odepsán.

Jednou se před vstupní branou ústavu shromáždili povykující domorodci, v jejichž středu hrdě vykračoval mládenec, vlekoucí na provázku ubitou písečnou zmiji. Tlusťoučký had se převaloval na písečné cestě a bosé nohy domorodých hrdinů uhýbaly před neživým tělem v legračních poskocích. Před pomníkem z kamenných kvádrů předváděli lovci průběh zápasu s plazem, když se ozvalo zařvání motocyklu. Čísi hlas zoufale vyjekl: „Avokáté!“ A už se na ocelovém oři řítil přímo na shluk lidí skladník, zubil se od ucha k uchu a předváděl své umění bez držení řídítek. Somálci zděšeně prchli za keře, jenom had zůstal vprostřed cesty i s provázkem. Avokáté se v mžiku přiřítil, sjel po hladké hadí smyčce a přistál na pomníku.

Avokáté jako obvykle přežil, ale pomník se zhroutil. Šéf ústavu zuřil a skladník celé odpoledne s provinilým úsměvem pomník opravoval.

Mezi budovami rozlehlého ústavu se loudal domácí velbloud zvaný Pepa. Nakukoval do oken, znaveně shlížel z třímetrové výše na technika opravujícího chladící aparaturu, a pokud Jiří pitval na písečném prostranství, mohl se spolehnout na přítomnost věrného asistenta Pepy.

S pohrdavě staženými pysky jukal velbloud Jiřímu přes rameno, bez mrknutí oka znalecky prohlížel zakrvácené skalpely a po chvíli odešel znechucen zdlouhavou pitvou k domorodci Alimu, který uprostřed prostranství pral v neckách bílé obleky personálu. Nudící se Pepa laškovně kroužil kolem nasupeného Aliho, zažloutlými zuby ho chytal za košili a považoval za milé rozptýlení, když se Ali rozehnal namočeným prádlem ve snaze odehnat rušitele. Teprve uražen úspěšným zásahem se velbloud prskaje odkolébal s nozdrami ozdobenými mydlinkami. Ubohý domorodec zjistil, že velbloudího laškování využila drzá somálská koza, sežmoulala mu noviny a jako zákusek požvýkávala sušící se prádlo naservírované na šňůře. Domácími zvířaty sužovaný Ali si zoufale rozdal zápas s kozou a volným stylem získával děravé prádlo zpět.

Pepa už zase asistoval u uhynulého slůněte a hekal a funěl více než pitvající, který tupil skalpel o šedou tělní pokrývku ubohého zvířete. S Pepou za zády se stávala pitva vskutku náročným úkonem, neboť v návalu zvědavosti velbloud nesledoval, kam šlape, a v profesionálním zaujetí pouštěl provazce slin pitvajícímu na záda.

Velbloud se pohyboval volně po celém areálu ústavu, sledoval bedlivě všechny akce, žádnou jemu dostupnou pitvu nezanedbal a Jiří se často vracel ze zaměstnání zpocený a poslintaný.

"

Jediným místem oddechu byla pláž. Když jsme prvně vyjeli k pobřeží vzdálenému od našeho domu osm kilometrů, těšila jsem se jako malé dítě. Věděla jsem, že Indický oceán se rozkládá na ploše asi 75 milionů kilometrů čtverečních a je co do plochy třetí mezi oceány. U moře jsem nikdy nebyla, modrozelené vlny oceánu jsem viděla pouze z letadla, ale o pláži jsem měla dokonalou představu. Získala jsem ji z reklamního plakátu na coca-colu. Skloněná palma vrhala stín na bělostný písek, ožehnutá kráska se protahovala na lehátku a svírala orosenou sklenku perlivého nápoje. Načechrané vlnky hladily pláž a ve třpytivé zátoce kotvil sněhobílý člun. První setkání s mogadišskou pláží mě šokovalo. Holé a pusté pobřeží bez kouska stínu lemovaly rozpálené písečné duny a rozervaná skaliska. Nejméně čtyřmetrové vlny se valily s hukotem k pobřeží. Každý náraz na skály byl provázen ohlušujícím rachotem a sloupcem vodní tříště. Prudký vítr plný písku v mžiku odvál moje plážové představy i s plátěnou čepicí.

Se sílícím větrem vlny rostly a pohybovaly se po hladině v pravidelných řadách. Fascinováni jsme zírali na řádění příboje a při každém nárazu vln jsme sebou trhli. Dunění vod a prudký vítr vytvářely zvukovou kulisu, která bránila jakékoli konverzaci. Potáceli jsme se zpátky, já se cítila ošizena a jenom jsem doufala, že až se oceán uklidní, předvede nám přijatelnější podobu.

Při odlivu moře uvolnilo padesát metrů široký pruh plný vlhkého písku, mušlí, jásotu a čokoládových těl a ten kus souše se stal korzem hlavního města. Ale žádné osušky, lehátka a povalování po písku nepřipadalo v úvahu. Kdo neodolal a zkusil to, prokvílel několik nocí, než se obalil vodnatými pupenci a sloupal se jako banán. Získal za to neocenitelnou zkušenost, že na mogadišskou pláž se dá vlézt jen v triku.

Po čase pominuly doby, kdy procházka po pláži byla vyhrazena příslušníkům silného pohlaví za účelem odpočinku a matkám byla i nadále zachována možnost věnovat se výchově dětiček. Tehdy jsem si užila do sytosti hrabání tunelů ve vlhkém písku i koupání po kotníky pohroužená v teplé vodě. Byla jsem ráda, když jsme pokročili do období, kdy ječící dětičky s příslibem lízátek, pohádek a modrého z nebe mě nechávaly vykoupat. Ale s každou vlnou, za níž mizela moje hlava, se obě zdvihaly od hromádky mušlí, dvojhlasně plakaly a vtíraly si písek do očí. Uf! V tropech se prý stárne rychleji — a co teprve navíc s takovým konvojem.

Písečná pláž odhalená odlivem svítila v ranním slunci jako nedotčené sněhové pláně. Velcí a ostražití krabi přebíhali písečné pruhy mezi útesy bokem jako slalomovou dráhu. Veškeré pokusy o jejich odchyt končily u hlubokých písečných šachet. Kruhovité přílipky zdobily korálové útesy a snaha odloupnout je od skály byla korunována naprostným neúspěchem, ulámanými nehty a vyštípnutou střenkou nože. Ustupující oceán vystavil pláž pálícímu slunci a otevřel písečnou kolonádu nejroztodivnější směsici barev a národností.

Stavby se táhly do dálky podél pláže, jako by měly každá svého architekta přivátého z dalekých krajů. Tak se vedle sebe tulila bachratá turecká pevnost s pavlačí jako vystřiženou z malostranské Kampy, nízká protažená stavba připomínala venkovskou drůbežárnu lemovanou vybledlými slunečníky a prolamované ochozy a balustrády zdobily obydlí snědých Arabů.

Náš plážový domek patřil italskému majiteli, podobal se zahradnímu altánu, vyznačoval se nedostatkem sladké vody a nadměrným množstvím švábů. Popraskaná betonová terasa, rozpálená nemilosrdným sluncem, čněla na betonových pilířích asi pět metrů nad pláží. Sedávala jsem na zábradlí a sledovala procházející dav.

Různé domky měly různé obyvatele. Z ochozů shlíželi dychtiví muži a svlékali pohledy každou dívku procházející pod jejich terasou, důstojní Indové se proháněli po pláži v dlouhých bílých košilích v doprovodu kypré maminy v sárí a pečlivě ustrojených dětí. Ve skupinkách se procházely somálské dívky zahalené do závojů, neuvěřitelně krásné, s postavami oživlých řeckých soch. Zato Pákistánci mě děsili. Snědí, vousatí s rentgenovým pohledem uhrančivých očí. Když jsme je na pláži plné lidí míjeli, instinktivně jsem zrychlovala a křečovitě se držela Jiřího za ruku.

Propletli jsme se hlučícím davem a podnikali pochody podél pobřeží. Na písku se povalovaly bělostné sépiové kosti, vyplavená semena tvaru uřezaných kopýtek antilop, obrovské kmeny vyvržené přílivem, obrostlé vilejši, a spousta barevných mušliček. Děti pobíhaly na hranici mezi vodou a pískem, kde zanechávaly ustupující vlny pěnící závoje usychajících medúz, a sešlapávaly nafouklé medúzky, které praskaly jak pouťové balonky.

Za městem uprostřed písečných dun stály nízké budovy jatek, propojené průchody, kterými se valily zástupy velbloudů, koz a ovcí. Odtud po úzké stezce sestupovaly k vodě ženy s nákladem zkrvavělých rohoží, v závětří rozeklaného skaliska je máčely v prohlubních naplněných vodou a šlapáním z nich odstraňovaly nečistotu. Po bílém písku se rozlévaly krvavé potoky, občas je delší vlna spláchla, ale mělké tůňky zůstávaly kalné a krvavé. Jak domorodé ženy uviděly naše blonďatá sluníčka, nechávaly praní a s hrdelním brebentěním se na ně vrhaly, chovaly je a dávaly nepokrytě najevo, že si je ponechají. Děti strachy vřískaly a děvčata se smíchy nemohla udržet na nohou. Tento ceremoniál se opakoval při každé vycházce a byl příčinou toho, že se děti aspoň po dobu přechodu nebezpečného území nehádaly a bok po boku ve vzácné shodě postupovaly kupředu.

Ale už za první zátočinou obavy pominuly a naplno propukaly nové dohady. Stále jsem se musela vracet a brát jim z rukou ulámaná a patřičně zavánějící klepeta, chapadla chobotnic s talířkovitými přísavkami či rosolovitá těla medúz, která po sobě rozvášněně metaly. Prudký vítr hnal po pláži písek, sekal dospělé do nohou a děti do bříšek, takže po chvíli pochodu pofňukávaly a museli jsme je celé upocené a obalené pískem nosit za krkem. Vítr nám bral slova od úst, děti se vrtěly, odíraly nám krk pískem a nevybíravým způsobem zasahovaly do našich diskusí. Až nám došla trpělivost i síla a musely zase chvíli capkat po svých.

Zvláště jsme si užili s Jankou. Po pláži se pohybovala s elegancí a rychlostí přecpaného medvíděte, stále posedávala na bobku a kňourala. Ale při chvilkovém ochabnutí mé pozornosti postrkovaly děti po pláži nadmutá těla uhynulých ryb vyvržená přílivem, zkoumaly hlavy žraloků kladivounů povalující se po písku, otvíraly zobáky mořských želv a nakukovaly do každé jeskyně. Někdy jsem je stačila v poslední chvíli popadnout za kalhotky a stáhnout na bezpečný písek.

Jenom před ptáky marabu, posedávajícími v hejnech na výčnělcích skal, měly děti patřičný respekt. Tito čápi, podstatně větší než supi, vážící okolo deseti kilogramů, hnízdili na skalách v blízkosti jatek a jejich velká nehybná těla působila poněkud zlověstně. Čápi i děti se navzájem ostražitě pozorovali a nikdy se k sobě netočili zády.

Procházka po pláži byla jediným bezpečným ventilem a tuto odpočinkovou trasu narušovaly pouze děti samy a občas mouchy. Zvláštní hmyz podobající se pozlacené masařce nás pronásledoval a děsil tak, že jsme pobíhali po pláži jako střečkující jalovice. Moucha se nechala chytit velmi obtížně, a když už se nám lov podařil, nebylo to moc platné. Moucha měla tělo pokryté zlatým pancířem a bez svěráku nebylo možné ji rozdrtit. Museli jsme hmyz koulet po těle chvíli sem tam, aby se mu zamotaly nohy a křídla. Zatím druhý účastník lovu vyhrabal ve vlhkém písku jamku, kam jsme srolovanou mouchu uložili, navršili kopeček a utíkali pryč. Za chvíli se moucha vzpamatovala, vyhrabala se z písečného zákopu a pomstychtivě se hnala za námi. Děti poděšeně ječely, protože měly bolestivé a pálivé zkušenosti.

Nejhezčí pohled na pláž byl z vod oceánu. Odtud vypadalo pobřeží jako kýčovitá reklama na opalovací krém. Svítivé písečné duny, kvetoucí opuncie, v dálce mešity s věžemi minaretů, ve větru se klátící palmy a to vše lemované modrou oblohou.

Slona nikdy neunaví nosit chobot.

(africké přísloví)

ÚNOR

O TOM,jak mě postihla nemoc a betonování. Nemáme vodu, zato na dvoře se objeví letiště s lavičkami. O probdělých nocích a hrozbě jménem malárie.

Únor se vyznačoval pěkným počasím, teploměr se držel na třiceti stupních. Každé ráno jsem se probouzela chladem a starostmi — musím přikrýt děti, upéci piškot a navařit čaj dříve, než rodinka procitne. Už od rána vanul prudký vítr, hnal v kotoučích písek a pokládal písečné závěje do postelí, napuštěné vany, odkrytého těsta i vlasů. Ale byli jsme vděční za každý pohyb vzduchu, neboť když nastalo bezvětří, změnili jsme se v cedníky. Děti i dospělí se obalili potničkami jako opruzená batolata a rozdrápané pupínky se staly vstupní branou invaze stafylokoků.

Právě v tomto období jsem musela ulehnout. Jiří tvrdil, že jsem podvyživená a chytím tím pádem každou nemoc. Zato když onemocněl sám, měl smůlu, že ho napadl virus africké chřipky a řádně ho pocuchal. Ale já měla tu samou nemoc z diety.

Jiří ležel s chřipkou v posteli jako mumie v sarkofágu a já obíhala lůžko s obklady. Musa považoval nemoc za nevyléčitelnou a v nestřeženém okamžiku odnesl Jiřímu tenisky. Protože jsem jenom žena, musela jsem ve vysoké teplotě vyprat, navařit knedlíky, upéci maso, naplácat perník a vše nacpat do lednice. Teprve potom jsem definitivně ulehla a pojídala vysoké dávky antibiotik. Teplota neklesala a celá rodina se mě snažila ujistit, že už jsem vlastně zdravá, oni mají hlad a staré knedlíky jíst nemohou. Pokusila jsem se uvařit aspoň pudink, ale lámala jsem se v kolenou jako hadrová loutka a na žaludek nepůsobila tíže zemská.

Tak jsem nechala rodinu napospas osudu a se zjištěním, že marodit v tomto podnebí je jen o málo příjemnější než navštěvovat saunu s pokročilým zápalem plic, jsem se povalovala a nepozřela ani sousto, přestože mi Jiří předkládal knedlíky s vejcem, připomínající směs pro výkrm vepřů, a vařené fialové plody se zbytky kožnaté slupky, plné tvrdých zrníček. Rozčiloval se nad zmlsaností našich ratolestí, které raději při obědě hladověly, pak se cpaly banány a vymýšlely si rafinované způsoby, jak mě přimět k vaření. Posedávaly kolem mého lože na bobku, dvojhlasně skučely a plivaly kolem sebe zrníčka. Na otázku živitele rodiny, co tedy budou vlastně jíst, se usnesly, že se spokojí s chlebem se škvarky. Zrovna tak mohly projevit přání zabruslit si na zamrzlém jezírku.

Když jsem konečně vstala a dopotácela se do kuchyně, teplota mi opět vystoupila nad normál. Byt vyhlížel, jako by tudy proběhlo stádo vzteklých velbloudů. A což kuchyně! Při vstupu do mé svatyně mě vítala tykadla vykrmených švábů, přecpané ještěrky líně vylézaly z hrnků, armády různých mravenců uzavřely dočasné příměří a ve vzácné shodě přetahovaly pochcípaný hmyz a zahnívající zbytky. Ze stropu splýval šedý baldachýn pavučin vlajících v průvanu a urvané závoje se snášely v poryvech větru na hlavu. Zlatým hřebem byly velkohubé stonožky, jež se zabydlely v kameninovém dřezu. Vše pokrývající nazelenalý povlak plísně dodával i tak dost tmavé kuchyni nádech příšeří džungle.

Lednice si po mém marodění žádala nové zásoby. Na dně pětilitrového akvária smutnily dvě kyselé okurky, plesnivé citrony a shnilá cibule putovaly do odpadků a hrnec, očouzený a napálený, jsem musela vyhodit.

Za vydatné pomoci Musy jsem zlikvidovala plíseň, mravence i šváby, vyhnala gekony do pokoje a ložnic a začala přemýšlet, co nakoupit, co uvařit. A záviděla jsem hospodyňkám doma v Budějovicích.

Vzadu za zahradou se rozkládala čtvercová parcela obehnaná bílou zdí, s kulatou chýší prozatímně obývanou stádem opic. Noc co noc přelézala zvířata zeď, šplhala na okenní mříže, zvědavě nahlížela do ložnice a skřeky děsila usínající děti. Každou noc se ozývalo z dětské ložnice vřískání opic zavěšených na okenních mřížích a zděšené ječení našich ratolestí. Pokaždé jsem vystartovala z postele, chrstla připravený hrnec vody skrz síť, zmáčené opice se přesunuly na vodní rezervoár a já uklidnila děti. Uložená na postranicích spojených postelí jsem po chvíli cítila každý obratel, ale bála jsem se pohnout. Obě holčičky, křečovitě se držící z obou stran mých rukou, neklidně usínaly, když se ozval hlas pána domu, podrážděný a netrpělivý: „Pojď si lehnout, děti už dávno usnuly.“

Teprve teď se rozpoutalo pravé peklo, děti procitly a spustily povyk, který musel vyplašit i otrlé opice: „Zůstaň u nás, tatínek je už veliký a může spát sám.“

Celé noci jsem nespala a potácela se mezi manželským ložem a ložnicí dětí jako přízrak. Až po týdnu ponocování jsem přestěhovala všechny postele do jedné místnosti a v rodině rázem zavládl klid.

Tři měsíce trvalo, než si Lidunka s Jankou zvykly na divoké zvuky tropických nocí, ale potom jim mohl u postele troubit slon, jen se překulily a spaly klidně dál.

V únoru nás navštívil majitel a oznámil nám, že bude prostor kolem domu betonovat. Už několik týdnů na verandě překážely pytle portlandského cementu, ale jednou nebyl písek a jindy zas netekla voda a příležitostné návštěvy nestačily své potomky odhánět od lákavé hromady. Zvláště dvě italské holčičky, samý kanýrek a volánek, se tam vyřádily a opouštěly náš dům obalené šedým prachem. Šťastné a zároveň smutné nám sdělily, že oni tak pěkný dům nemají. Rodiče se tvářili poněkud zdrženlivě, ale zachovali dekorum. Já jen doufala, že nesprchne, jinak by se děti změnily v sochy.

Od rána se začali do zahrady trousit domorodci, ozývalo se hrdelní povykování a třískání plechovými vědry. Jiří odjel se slovy: „Však ty si nějak poradíš.“ V takových situacích mě přiváděl do stavů bezbřehého zoufalství, neboť nejenže mě nechával projednávat různé záležitosti týkající se domu, ale navíc mě bral, jako bych ovládala nejméně tři světové jazyky a arabština byla moje hobby.

Řemeslníci brali vše vážně a hlavně věc nejprve důkladně prodebatovali. Tak dokázali hodinu diskutovat za divoké gestikulace, zda useknout překážející větev těsně u kmene, nebo ponechat krátký pahýl. Vůbec mi připadalo, že se zdejší zahradní architektura zhlédla ve vybetonované letištní ploše, lemované stužkou záhonů s keři oleandrů a bouganvilií. Stromy osekávali tak, že připomínaly vrby na břehu potoka těsně před vyrašením. Tyto zušlechťovací akce se konaly v březnu, kdy během několika dnů začaly dlouhé deště, vysušená příroda se nasákla a po účinku mačet nebylo po dvou týdnech ani památky.

Jakmile jsem začala věšet prádlo na slunce, vybalili řemeslníci za skandovaného zpěvu a rytmického podupávání cement z pytlů. V okamžiku jsem i s prádlem zmizela v šedé cloně a mohla prát znovu. Betonáři vyčerpali všechnu vodu z rezervoáru, vesele se šklebili, povykovali bio male — voda není — rozložili se na verandě, spokojeně odpočívali a nadále vedli nekonečné diskuse.

Když se ozvalo bouchání na dveře, povstal jeden z nich a vpustil na dvorek oslaře se životodárným nákladem. Na dvoukoláku se připevněn provazy kolébal sud s vodou. Ale to byla jen kapka do moře, a tak oslař zahájil kyvadlovou dopravu mezi naší zahradou a nejbližší studní. Měla jsem napuštěnou vanu a k obědu jsem z úsporných důvodů namatlala jen palačinky. Ale děti se přecpaly melounem a odpoledne trávily v koupelně. Jiří se vrátil večer propocený a poslintaný od Pepy a musel se nutně vykoupat. Janka vylila na stůl banánový koktejl. Z hrůzy před mravenčí invazí jsem stůl umyla — a voda byla pryč.

Do půlnoci jsme čekali na hrčení oznamující přítok vody do rezervoáru, ale marně. Tak jsem se proplížila domem, popadla zahradní hadici a usedla na schody verandy. Doufala jsem, že se objeví Musa a našroubuje hadici na venkovní kohoutek. Sama jsem musela k tomuto úkonu dlouho sbírat odvahu, neboť při slabém tlaku tekla voda tenkým pramínkem pouze v rohu zahrady pod rozložitým keřem trnovníku v těsné blízkosti hnízda černých mravenců. Musa nebyl v dohledu, ale představa dne bez kapky vody mě vyhnala do tmavých útrob zahrady. Trnité výběžky mě tahaly za vlasy a já se plížila zahradou, vlekla ze sebou těžkou hadici a snažila se orientovat v neproniknutelné tmě. Jakmile se mi podařilo hadici nasadit, roztočila jsem naplno kohoutek a hnala se zpět k osvětlené verandě. Se srdcem bušícím až v krku a olepená opary jsem usedla u hrnce, proklínala celý svět a čekala na pár litrů vody. Kolem se ozývaly znepokojivé zvuky tropické noci, ve větru se kývaly koruny palem a na tmavém nebi zářil Jižní kříž.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Já a tropy.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.