UMIBE NO KAFUKA

Copyright © 2002 by Haruki Murakami

Translation © Tomáš Jurkovič, 2006

ISBN 978-80-207-1801-3

Kluk, co se mu říká Vrána

„Takžes ty peníze nakonec sehnal?“ ptá se Kluk, co se mu říká Vrána. Ptá se svým obvyklým, pomalým způsobem řeči. Jakoby se právě probudil z hlubokého spánku, kdy mu to kvůli ztuhlým svalům ještě dobře nemluví. Ale to je právě jenom zdání: ve skutečnosti je jako vždycky ostražitý na nejvyšší míru.

Přikyvuju.

„Kolik máš?“

Ještě jednou provedu pro kontrolu v duchu výpočet, pak odpovídám. „Na hotovosti asi čtyři sta tisíc. Pak ještě můžu něco vybrat kartou z účtu. Úplně stačit to asi nebude, ale je to pro začátek aspoň něco.“

„To ujde,“ přitakává Kluk, co se mu říká Vrána. „Pro začátek určitě.“

Přikyvuju.

„Takovýhle prachy ti ale nenadělil pod stromeček Santa Klaus,“ opáčí on.

„To fakt nenadělil,“ odpovídám.

Kluk, co se mu říká Vrána, se ušklíbne a rozhlédne se okolo. „Ony jsou totiž odsud, z něčí zásuvky.“

Neodpovídám mu. Samozřejmě že od začátku moc dobře ví, co je to za peníze. Tyhle ciráty nemá vůbec zapotřebí. Jenom se mi vysmívá.

„Ale to nic, to nic,“ říká Kluk, co se mu říká Vrána. „Ty peníze přece potřebuješ. To se nedá popřít. Takže sis je musel nějak obstarat – možná, že půjčit, a možná, že i bez ptaní. Možná je i ukrást – když to nešlo jinak. Možná i vlastnímu otci, jako tyhle. Pro začátek ti asi stačit budou. Ale co budeš dělat, až ti jednoho dne těch čtyři sta tisíc dojde? Peníze nerostou jen tak v peněžence jako houby v lese. Budeš muset mít co jíst a kde spát. A to není zadarmo.“

„Na tyhle úvahy ještě bude čas,“ odpovídám mu.

„Na tyhle úvahy ještě bude čas,“ opakuje po mně slovo od slova Kluk, co se mu říká Vrána, jako by něco potěžkával v dlani.

Přikyvuju.

„Chceš říct, že si třeba najdeš práci, žejo?“

„Možná,“ odpovídám.

Kluk, co se mu říká Vrána, zavrtí hlavou. „Ty se toho ještě budeš muset o světě hodně naučit. Jakou práci asi sežene někdo, komu je sotva patnáct, někde, kde ho nikdo pořádně nezná? Vždyť jsi ještě ani nedochodil školu. Kdo bude stát o takovýho zaměstnance?“

Trochu zrudnu. Já vždycky rychle zrudnu.

„Ale to nic,“ říká Kluk, co se mu říká Vrána. „Zatím je všecko ještě před tebou, tak co bych ti tu maloval čerty na zeď. Ty už ses stejně rozhodnul. Teď musíš už jenom dotáhnout věci až do konce. Nakonec – je to tvůj život. Rozhodování bude vždycky jenom na tobě.“

Jo, nakonec je to vážně jenom můj život.

„Jenže odteďka na sobě budeš muset pořádně máknout.“

„Taky se snažím.“

„To je fakt,“ uzná Kluk, co se mu říká Vrána. „Poslední roky jsi fakt dost zesílil, to se musí nechat.“

Kývám.

„Jenže pořád ještě ti je jenom patnáct. Tvůj život vlastně ještě ani nezačal. Zatím jsi toho ze světa viděl jen opravdu málo. Ještě ani sám netušíš, jak málo.“

Sesedli jsme se jako obvykle na starou koženou pohovku v otcově pracovně. Kluk, co se mu říká Vrána, má to místo rád. Zbožňuje všecky ty maličkosti, co si sem otec natahal. Teď si právě hraje se skleněným těžítkem, které vypadá jako včela. To by si, být tady otec, v životě nedovolil.

Pak zas promluvím já. „Stejně odsud prostě musím vypadnout. S tím nikdo nic nenadělá.“

„To máš pravdu,“ souhlasí se mnou Kluk, co se mu říká Vrána. Položí těžítko na stůl a dá si ruce za hlavu. „Ale taky to samo o sobě ještě nic neřeší. Nechci ti do tvýho rozhodnutí moc mluvit, ale bohužel, ať odsud odejdeš, jak budeš chtít daleko, nikde není žádná jistota, že opravdu něčemu utečeš. Od samotný vzdálenosti toho radši moc nečekej, řekl bych.“

Ještě jednou se teď nad tou vzdáleností zamyslím. Kluk, co se mu říká Vrána, si trochu vzdychne a pak si přiloží prsty na víčka. Zavře oči a dál na mě už mluví odněkud z hloubi ze tmy.

„Pojďme si zahrát naši starou hru,“ řekne.

„Dobře,“ souhlasím s ním. Zavřu stejně jako on oči a tiše a zhluboka se nadechnu.

„Takže, představ si teď hroznou, děsivou písečnou bouři,“ říká mi. „Na všechno ostatní zapomeň.“

Představím si takovou bouři. Na všechno ostatní zapomínám. Dokonce i na svou vlastní existenci. Jsem naráz úplně, totálně prázdný a věci začínají plynout. Jako vždycky přitom sedíme vedle sebe na staré kožené pohovce v otcově pracovně a prožíváme to plynutí spolu.

„Osud je někdy jako taková malá písečná bouře, co bez ustání mění směr,“ začíná mi vyprávět Kluk, co se mu říká Vrána.

Osud je občas jako menší písečná bouře, co bez ustání mění svůj směr. Ty se jí snažíš utéct, a tak změníš směr. Ale jakmile to uděláš, bouře změní směr s tebou. Zkusíš to ještě jednou, ale výsledek je stejný. Ať to zkoušíš, kolikrát chceš, pořád se to opakuje, jako by to s tebou sama smrtka tancovala svůj zlověstný tanec před úsvitem. Protože ta bouře není něco, co k tobě jen tak přišlo odněkud zdaleka. Ta bouře totiž, to jsi ty sám. Máš ji v sobě. A proto jediné, co ti nakonec zbude, je zamířit přímo do ní, zacpat si pevně oči i uši, aby se ti do nich nedostal písek, a krok za krokem se snažit projít na druhou stranu. V té bouři neexistuje slunce, ani měsíc, ani směr, a někdy ani normální čas. Jen písek, bílý a drobný jako z přelámaných kostí, co víří vysoko na obloze. Představ si takovou bouři.

Představím si takovou bouři. Bílou smršť, co stoupá ve spirálách k obloze jako tlusté natažené lano. Obě ruce si pevně tisknu na uši a oči, aby se do mě nedostal drobounký písek. Bouře se ke mně pomalu blíží. Už z dálky cítím na kůži, jak přichází. Chystá se mně každou chvíli pohltit.

Kluk, co se mu říká Vrána, mi zlehka položí ruku na rameno.Bouře zmizí. Oči mám pořád ještě zavřené.

„Odteď se musíš stát tím nejdrsnějším patnáctiletým klukem na světě. Ať se bude dít, co chce. Jinak nepřežiješ. Co to znamená bejt nejdrsnější na světě, na to si musíš přijít sám. Rozuměls?“

Mlčím a neříkám nic. S Vránovou rukou na rameni se mi čím dál tím víc chce usnout a spát. V uších mi zní tiché pleskání křídel.

„Teď se staneš tím nejdrsnějším patnáctiletým klukem, jakýho kdy svět nosil,“ šeptá mi Kluk, co se mu říká Vrána, dál a dál do uší, zatímco pomalu usínám. Jako by mi to chtěl vytetovat tmavomodrými písmeny přímo do duše.

Ty ji pochopitelně překonáš. Tu bouři. Tu pomyslnou, metafyzickou bouřku. Ale i když je jen pomyslná a metafyzická, stejně tě pořeže jako tisíc břitev. V ní už prolila krev hezká řádka lidí, i ty ji budeš prolívat. Teplou, červenou krev. Budeš ji nabírat plnýma rukama, svoji, i těch ostatních.

Až bouřka přejde, sám vlastně nebudeš pořádně vědět, jaks ji přestál. Nebudeš mít ani jistotu, jestli vůbec přešla. Jistá je jen jedna jediná věc: až z ní vyjdeš, budeš někdo úplně jiný než na začátku. To přesně ta bouře znamená.

Až mi bude patnáct, odejdu z domova do úplně cizího, vzdáleného města a budu tam žít zahrabaný v koutě jedné zapadlé knihovny.

Kdybych vám tu měl hezky popořádku vysvětlovat, proč to udělám, zabralo by nám to úplně bez problémů třeba i týden. Ale když mám celý ten příběh omezit jen na to nejnutnější, řeknu vám jen tolik: V patnácti letech jsem odešel daleko z domova do úplně cizího města a začal tam žít zahrabaný v koutě jedné zapadlé knihovny.

Možná vám to zní jako nějaká pohádka. Ale pohádka to není. V žádném ze smyslů toho slova.

1

Při odchodu z domova jsem si z otcovy pracovny neodnesl jen hotovost. Vzal jsem i malý starý zlatý zapalovač (líbil se mi jeho vzhled i váha) a k tomu zavírák s pořádným ostřím. Vypadá, jako by se s ním měla stahovat kůže z jelenů, ale solidně sedí v ruce a čepel má dobrých dvanáct centimetrů. To není žádný suvenýrový šmejd, jaké se vozívají z ciziny. K tomu jsem si přidal pořádnou baterku, která byla v zásuvce stolu. Sluneční brýle se taky budou hodit, aspoň nikdo nepozná, kolik mi doopravdy je. Jsou tmavomodré, pravé Revo.

Váhal jsem, jestli mám vzít i otcovy hodinky Rollex Oyster, na kterých si vždycky tolik zakládal, ale nakonec jsem je nechal, kde byly. Moc se mi sice líbily, ale nechtěl jsem na sebe později upozorňovat něčím tak drahým. Lepší bude pamatovat spíš na praktičnost a vzít si obyčejné digitálky Casio se stopkami a budíkem, co používám vždycky. Ty budou úplně stačit. Navíc se s nimi mnohem snáz zachází. S těžkým srdcem položím Rolexky zpátky do šuplete.

Ještě tu máme mou starou fotografii se sestrou. Taky byla v šuplíku. Jsme na ní někde u moře a vesele se smějeme. Sestra se kouká někam do strany a půlku obličeje jí zakrývá černý stín. Díky tomu vypadá její rozesmátá tvář jako rozštěpená vedví. Připomíná masku z řeckého dramatu, kterou jsem jednou viděl vyfocenou v učebnici. Taky jsou v ní zachycené dva výrazy najednou. Světlo i stín. Naděje i beznaděj. Smích i pláč. Důvěra i hluboká samota. Já naproti tomu koukám bez zábran rovnou do kamery. Na pobřeží už kromě nás dvou není ani noha. Oba máme na sobě plavky, sestra červeně kytičkované monokiny a já modré trenýrky, které jsou mi velké a vůbec mi nesluší. V ruce něco držím. Vypadá to jako nějaká umělohmotná hůlka. K nohám se nám valí bíle zpěněné vlny.

Kdo, kde a kdy to fotil, nemám tušení. Ani proč se tvářím tak radostně. A vlastně ani to, proč si otec tu fotku vůbec nechal. Je to celé jedna velká záhada. Jsou mi na tom snímku tak tři roky, sestře možná devět. To jsme spolu takhle dobře vycházeli? Vůbec si nevzpomínám, že bychom kdy takhle jeli s rodinou k moři. Nevím, kde jsme to tehdy byli. Ale přesto se mi tu nechce ten obrázek otci nechávat. Nakonec tu starou fotografii strčím do peněženky. Máminu fotku nemám. Vypadá to, že je otec všechny do jedné vyhodil.

Po krátké úvaze si beru ještě i mobil. Až zjistí, co se stalo, vypoví na něj otec nejspíš smlouvu a pak mi už k ničemu nebude. Přesto ho dávám do batohu, spolu s nabíječkou. Nakonec – skoro nic to neváží. Vyhodit ho můžu vždycky, až zjistím, že už je k nepoužití.

Do batohu si balím pokud možno jen to nejnutnější. Nejtěžší je vybrat oblečení. Kolik budu potřebovat spodního prádla? Kolik svetrů? Kolik košil, kalhot, rukavic, šál, kraťasů, kabátů? Jak do toho člověk spadne, nemají podobné úvahy konce. Jedno je ale jasné. Rozhodně se nechci vláčet s velkým kufrem věcí někde, kde to vůbec neznám, aby ve mně kdekdo na první pohled poznal kluka, co utekl z domu. To by si mě ještě někdo mohl chtít všimnout blíž, nahlásit mě na policii, a já bych jel šupem domů, než bys řekl švec. Podobným případům se bude možná lepší vyhnout jednou provždy.

A vždyť taky nemusím utíkat zrovna někam na sever. Ano, to je ono. Jednoduché jako facka. Pojede se někam, kde je teplo. A půjde to i bez kabátu. A bez rukavic. Jakmile si nemusím lámat hlavu se zimou, hromada nezbytného oblečení se rázem o polovinu zmenší. Vybírám věci, které se snadno perou, rychle schnou, nevytahají se a jsou pokud možno tenké. Pak je skládám na co nejmenší velikost a pěchuju do batohu. Kromě nich ještě snadno sbalitelný spacák, použitelný na jaře, v létě i na podzim, malou soupravu hygienických potřeb, nepromokavé pončo, kdyby pršelo, sešit, propisku, MD walkman Sony s diktafonem a deset minidisků (hudba je naprostá nutnost), náhradní nabíjecí baterie. Víc už nic. Kempovací nádobí mi je k ničemu – moc váží a jen by překáželo. Až budu mít hlad, koupím si něco v supermarketu. Rozhodl jsem se totiž, že seznam věcí, které si vezmu s sebou, bude co nejkratší. Spoustu jsem toho do něj připsal, abych to pak zase vymazal. A to ne jednou, ale několikrát.

Patnácté narozeniny se mi zdály k odchodu z domova nejvhodnější. Před nimi by bylo ještě moc brzo, pak už třeba taky pozdě.

Abych se na ten den připravil, cvičil jsem se, po celé dva roky od chvíle, co jsem se dostal na střední školu. Vlastně jsem tím jen pokračoval v tréninku z kursů džuda, na které jsem chodil už od prvních tříd základky. Na střední jsem už ale nechodil nikam do kroužku, místo toho jsem každou chvíli sám běhal po školním hřišti, plaval v bazénu nebo chodil do obvodní tělocvičny v naší čtvrti a tam posiloval na strojích. Byl tam jeden mladý instruktor, který mi zdarma vysvětlil, jak se při posilování správně protahovat a jak se používá který stroj, jak se má rovnoměrně posilovat celé tělo. Které svaly člověk dostatečně namáhá i v normálním životě, a které naopak procvičíte jen na stroji. Naučil mě, jak správně dělat bench press. Naštěstí jsem už od přírody dost narostl a cvičení mi navíc vypracovalo ramena do šířky a vyklenulo hrudník.

Šlo mi totiž o to, abych se cizím lidem jevil minimálně na sedmnáct. Nemohl jsem si opravdu dovolit vypadat na patnáct, kolik mi ve skutečnosti bylo, to by mi jen komplikovalo život, ať bych se vrtnul, kam chtěl.

Kromě tohohle instruktora, paní, co k nám chodila denně na výpomoc, a pak ještě nejnutnějších hovorů ve škole, jsem už skoro s nikým z lidí nemluvil. Pokud jde o otce, s tím jsem se už dlouho skoro nestýkal. Bydleli jsme sice v jedné domácnosti, ale fungovali jsme každý v úplně jiném časovém rozmezí a otec byl navíc skoro pořád zahrabaný ve svém ateliéru. A navíc – což už jste ale asi pochopili i sami – jsem se každému setkání s ním prostě vědomě vyhýbal.

Ta nižší střední, kam jsem chodil, byla soukromá a chodily do ní skoro výhradně jen děti z nejlepších čili z bohatých rodin. Pokud jste neprovedli nějakou fatální pitomost, měli jste skoro automaticky zaručený postup výš. Ta škola vynikala hlavně tím, že v ní všichni měli bezvadné zuby, čisté šaty, a byli příšerně nudní. Pochopitelně, že mě neměl ve třídě nikdo rád. Vybudoval jsem si kolem sebe vysokou zeď a nikoho za ni nepustil. Navíc jsem se za tou zdí skoro úplně uzavřel a nevycházel ven.

Takového člověka ani nikdo mít rád nemohl. Vyhýbali se mi a dávali si na mě pozor. Možná jsem jim byl nepříjemný. Možná, že se mě občas i báli. Mně to ale nevadilo, spíš jsem byl rád. Ležela přede mnou celá hora úkolů, které jsem musel zvládnout bez cizí pomoci. Ve volných chvílích jsem vždycky chodil do školní knihovny a četl jako o život. Nejvíc ze všeho jsem ale hltal – školní vyučování. Tak, jak mi to tolikrát opakoval Kluk, co se mu říká Vrána.

Ty si asi myslíš, že co tě učí na střední škole, ti v životě k ničemu nebude. Já vím, učitelé jsou neschopná banda, ale chlapečku, ty přece utíkáš z domu. Tohle je dost možná poslední škola, kam v životě chodíš, tak by sis měl to, co tě tu učí, nasoukat do hlavy, ať se ti to líbí, nebo ne. Všechno to do sebe prostě nasaj, jako piják. Na rozhodování, co si nechat a co pustit z hlavy, budeš mít ještě času habaděj.

Vzal jsem si ty rady k srdci (tak jako ostatně skoro vždycky, když mi Kluk, co se mu říká Vrána, něco poradí). Soustředil jsem se ze všech sil, mozek mi všechno vstřebával jako houba, napínal jsem uši, aby mi neuniklo nic, o čem se učíme, a abych si to mohl uložit do hlavy. Ještě během vyučování jsem se to pak snažil pochopit a pořádně si to zapamatovat. Při zkouškách jsem díky tomu byl vždycky jeden z nejlepších ze třídy, i když jsem pak doma na učení už skoro ani nesáhl.

Jak jsem začínal mít svaly čím dál víc jako ze železa, stával se ze mě pořád větší a větší nemluva. Snažil jsem se, aby mi v obličeji nebyl vidět ani ten nejmenší cit, učil jsem se nedávat učitelům a spolužákům nijak najevo, co si doopravdy myslím. Měl jsem se co nevidět ocitnout v nelítostném světě dospělých, kde budu muset přežít, odkázaný jen sám na sebe. Musel jsem být drsnější než všichni ostatní.

Při pohledu do zrcadla jsem viděl, jak mi oči studeně planou, jako by patřily ne mně, ale nějakému ještěrovi, a jak mám ve tváři čím dál tím tvrdší a rezervovanější výraz.

Když už jsme tak u toho, vlastně jsem si vůbec nedokázal vzpomenout, kdy jsem se naposledy smál. Nebo aspoň usmál. Na lidi okolo, nebo alespoň sám na sebe.

Vždycky se mi ale nedařilo být tak docela tichý a uzavřený. Někdy se stalo, že se zeď, kterou jsem si kolem sebe tak pečlivě budoval, naráz sesypala na hromadu. Moc často se to nedělo, ale občas ano: Zeď se znenadání někam vytratila a já tu stál nahý před celým světem. V takových chvílích jsem se cítil nejistý. Strašně nejistý. Ke všemu tu totiž ještě byla ta věštba. Pořád tu byla se mnou, jako kalná, stojatá voda.

Ta věštba tu pořád je, jako temná, neproniknutelná voda.

Obvykle se skrývá bůhvíkde, ale přijdou chvíle, kdy se zničehonic tiše vzedme a začne jako nelítostná zátopa jednu po druhé zaplavovat každou buňku tvého těla svým chladem, až se v ní začneš topit a lapat po dechu. Co máš síly, se přitahuješ k větráku u stropu, život bys dal za čerstvý vzduch zvenku. Jenže vzduch z ventilace je nesnesitelně suchý, spaluje ti hrdlo. Voda a žízeň, chlad a žár, živly, které normálně stojí v protikladu, na tebe teď spojenými silami útočí.

Na světě je tolik, tolik místa. Jen pro tebe není žádné. Spokojil by ses i s tím nejmenším, ale ani takové nikde nenacházíš. Vykřikneš-li, odpoví ti jen hluboké ticho. Hledáš-li ale naopak ticho, ozve se ti věštba, pokaždé, bez výjimky, jako by někde na skrytém místě v tvé hlavě secvaknul tajný spínač, který spouští její hlas.

Tvá mysl se podobá řece, která vlivem dlouhých dešťů vystoupila z břehů. Všechno, co připomíná pevnou zem, zmizelo hluboko v proudu, snad už to dokonce unáší voda někam do temnot. Jen déšť dál a dál jako bič dopadá na rozbouřené vody. Napadlo tě to pokaždé, kdykoliv se podobná potopa objevila ve zprávách v televizi. Ano. Je to tak. Tohle jsem já.

Než odejdu, pořádně si v koupelně umyju mýdlem ruce. Ostříhám si nehty, vyčistím uši, kartáčkem vyčistím zuby. Dávám si záležet, abych byl čistý. V některých situacích je totiž čistota všecko. Postavím se pak před zrcadlo a pozorně si prohlížím svou tvář. Je to tvář, kterou jsem zdědil od otce i od matky (na kterou si ale vůbec nepamatuju). Ať bych se jak chtěl snažil vymazat z ní veškerý výraz a vypadat odtažitě, ať budu jak chci posilovat svaly, svůj obličej prostě nikdy nezměním. Nikdy se nezbavím svého dlouhého, hustého obočí, které nemůžu mít po nikom jiném než po otci, ani nijak nevymažu hlubokou vrásku mezi ním. Možná bych mohl otce třeba i zabít (s těmi svaly, jaké mám teď, by to byla hračka). Možná bych dokázal i zapomenout, že jsem vůbec kdy měl nějakou matku. Nikdy se ale nezbavím jejich genů, které v sobě mám. Kdybych to chtěl udělat, musel bych se totiž zbavit sebe samotného.

A pořád je tu ta věštba.

Vězí ve mně, jako nějaké implantované zařízení.

Zhasínám světlo. Vycházím z koupelny.

V domě všude visí těžké, vlhké ticho. Šepot lidí, kteří neexistují, dech těch, kteří nežijí. Rozhlédnu se kolem sebe, na okamžik se zastavím a zhluboka se nadechnu. Ručičky hodin jsou právě na třetí odpoledne. Vypadají neobyčejně nepřívětivě. Dělají, že se jich to celé netýká, ani trochu nejsou na mé straně. Nastává čas, abych odsud vypadnul. Beru svůj malý ruksak a hážu si ho na záda. I když jsem to zkusmo dělal už několikrát, batoh se mi teď zdá nějak těžší než obvykle.

Pojedu na Šikoku. Ne, že bych nemohl jet jinam. Ale jak jsem si ho tak prohlížel v kapesním atlase, zazdálo se mi, že by to mohlo být ono. Ten ostrov mě přitahoval víc a víc, kdykoliv mi na něj padl zrak. Je daleko na jih od Tokia, od zbytku Japonska ho dělí moře, je tam i teplo. Já tam v životě nebyl a nikdo mě tam nezná, nemám tam ani žádné příbuzné. Jestli mě někdo někdy bude hledat (o čemž ale fakt silně pochybuju), na Šikoku to tedy určitě nebude.

Vyzvednu si u okýnka rezervovanou jízdenku a nastupuju do nočního autobusu. To je rozhodně nejlevnější způsob, jak se dostat až do Takamacu. Deset tisíc jenů a něco. Nikdo mi nevěnuje nejmenší pozornost. Nikdo se neptá, kolik je mi let. Nikdo si mě zvědavě neprohlíží. Jen průvodčí mi, tak jako každému, zkontroluje lístek.

V autobuse je obsazená všeho všudy jen asi třetina sedadel. Většina cestujících je, stejně jako já, sama, a ve voze je proto podivně ticho. Do Takamacu je to lán světa. Dostat se tam potrvá podle jízdního řádu takových deset hodin. Budeme tam někdy brzo ráno. Jenže mě nějaká doba jízdy dvakrát nevzrušuje. Zrovna teď mám totiž času, kolik se mi jen zlíbí. Když autobus něco po osmé vyjíždí z terminálu, opřu se pohodlně o sedadlo a usnu jako špalek. V momentě, kdy se dotknu zády opěradla, se propadnu do spánku, jako by mi právě došly baterie.

O půlnoci se najednou prudce rozprší. Chvílemi se probouzím a škvírou mezi lacinými látkovými záclonami pozoruju noční dálnici. V kapkách deště, které s rachotem dopadají na okno, se rozpíjí světlo dálničních lamp, které se v pravidelných intervalech táhnou podél krajnice kdovíkam, jako by někdo chtěl rozdělit svět na dílky stupnice. Nová a nová světla se přibližují, aby v příštím okamžiku zase začala mizet kamsi dozadu do minulosti. Když jsem se probral, jsou už ručičky hodin za dvanáctou. Je tu den mých patnáctých narozenin, znenadání, jako by ho odněkud vyšoupli dopředu.

„Tak všechno nejlepší k narozeninám,“ gratuluje mi Kluk, co se mu říká Vrána.

„Díky,“ odpovídám mu.

Ale i teď se za mnou pořád táhne věštba, jako stín. Zkoumám, zda je moje obranná zeď ještě celá. Pak zatahuju záclonu a už zase spím.

2

Následující dokumenty byly donedávna uschovány na ministerstvu obrany Spojených států amerických ve složce s označením Přísně tajné a veřejnosti plně zpřístupněny v roce 1986 na základě Zákona o zveřejňování informací. V současnosti jsou uloženy v Národním archivu Spojených států (NARA), Washington D.C., a zpřístupněny ke čtení.

Níže zaznamenaná série šetření proběhla na základě rozkazu majora Jamese P. Warrena z Armádního informačního střediska v době od konce března do začátku dubna 1946. Přímým průzkumem na místě, v obci … v prefektuře Jamanaši, byli pověřeni poručík Robert O’Connell spolu s prvním rotmistrem Haroldem Katayamou. Poručík O’Connell měl na starosti výslechy, rotmistr Katayama asistoval jako tlumočník. Dokumentace případu byla svěřena svobodníku Robertu Kohnovi.

Samotné výslechy probíhaly po dobu dvanácti dnů v radniční síni obce … v prefektuře Jamanaši. Na otázky poručíka O’Connella postupně odpovídala učitelka obecné školy … v …, část …, místní obvodní lékař, dva policisté místní policejní stanice a šest místních dětí.

K dokumentům jsou přiloženy dvě mapy dané oblasti v měřítkách 1 : 10 000 a 1 : 2 000, pořízené geografickým oddělením ministerstva vnitra.

Hlášení Armádní zpravodajské služby

Spojených států amerických (MIS).

Datum vyhotovení: 12. 5. 1946

Název: RICE BOWL HILL INCIDENT, 1944: REPORT

Pořadové číslo: PTYX – 722-8936745-42216-WWN

Následuje záznam rozhovoru se Secuko Okamoči (26), v čase události třídní učitelkou třídy 4. B obecné školy … v … . Rozhovor byl nahrán na magnetofonový pásek. Odkazová čísla příslušných materiálů pro daný rozhovor jsou PTYX – 722-SQ-118 až 122.

Poznámka vyšetřujícího poručíka Roberta O’Connella:

Secuko Okamoči je žena drobné postavy, pravidelných rysů tváře. Je inteligentní, se silným smyslem pro zodpovědnost, na otázky se snaží odpovídat co možná nejpřesněji a nejupřímněji. Vlivem celé události všakutrpěla nemalý šok, jehož následky jsou na ní pořád ještě patrné. Jak se vrací do svých vzpomínek, cítím z ní občas sílící psychické napětí. Její řeč se v takových chvílích začne zřetelně zpomalovat.

Myslím, že mohlo být tak něco po desáté dopoledne, když se vysoko na obloze objevila ta stříbrná záře. Byl to skoro průzračný, stříbrný třpyt. Ano, docela určitě to byl třpyt kovu ve slunečním světle. Velice pomalu se přesouval oblohou od západu na východ. Napadlo nás, že to asi je letadlo, B 29. Pohybovalo se přímo nad námi. Museli jsme se skoro zaklonit, abychom ho viděli. Na bezmračné, modré obloze byl jeho lesk skoro oslepující, bylo vidět jen třpyt, jako by se tam blýskal dural nebo něco podobného.

Bylo ale stejně moc vysoko na to, abychom rozeznali třeba jen jeho tvar. Což znamenalo, že i my jsme pro ně neviditelní. Takže jsme se nemuseli bát, že na nás zaútočí nebo třeba znenadání shodí bombu. Tady v horách stejně ani není co bombardovat. Možná to bylo letadlo, které letělo bombardovat nějaké velké město nebo které se vracelo po skončeném bombardování, napadly nás jen tyhle dvě možnosti. Takže i když jsme to letadlo viděli, neměli jsme se nijak zvlášť na pozoru a šli jsme klidně pomalu dál. Spíš nás ještě zarazila zvláštní krása toho třpytu.

Armádní záznamy ale pro tu dobu, dne 7. 11. 1944, kolem 10. hodiny dopoledne, zcela vylučují přítomnost amerických bojových letadel i jakýchkoli jiných letounů ve vzdušném prostoru dané oblasti.

Já jsem to ale jasně viděla a spolu se mnou i všech šestnáct dětí. Všichni jsme si mysleli, že je to B 29. Několikrát už jsme takhle zahlédli jejich formaci, žádné jiné letadlo tak vysoko nevyletí. Tady v prefektuře byla malá základna, a několikrát jsme tak viděli letět naše letadla, ale to jsou jen malé stroje a do takových výšek nemůžou. Kromě toho se dural třpytí úplně jinak než ostatní kovy a B-29 se vyrábějí právě z něj. Připadalo nám jen trochu divné, že jich neletí celá velká formace, ale, jak se zdálo, jen jeden jediný letoun.

Vy pocházíte odsud?

Ne. Já se narodila v prefektuře Hirošima. V šestnáctém roce éry Šówa jsem se vdala a přestěhovala se sem. Manžel tu totiž učil hudbu na jedné střední škole, jenže v osmnáctém roce narukoval a o dva roky později bojoval v bitvě o Luzon a padl. Řekli mi, že byl na hlídce u skladu hořlavin někde u Manily a že ten sklad vybuchl po zasažení americkým granátem a můj muž přitom zahynul. Děti jsme neměli.

Kolik jste v ten den měla na starosti dětí ze své třídy?

Šestnáct, chlapců i dívek. Skoro celou třídu, kromě dvou dětí, které byly nemocné. Konkrétně to bylo osm chlapců a osm dívek. Pět z nich byly děti evakuované sem z Tokia. V devět hodin jsme vyrazili ze školy, každý s lahví vody a s jídlem, na tzv. „praxi v přírodě“. Na takových praxích se ve skutečnosti většinou nic zvláštního nenacvičovalo. Jejich hlavním smyslem bylo nasbírat v horách houby nebo jedlé rostliny. Byli jsme sice na venkově, kde nebyla o potraviny taková nouze, ale úplný dostatek jídla jsme stejně neměli. Odvody potravin byly přísné a až na malou skupinu lidí jsme si všichni museli skoro pořád utahovat opasky.

Takže se doporučovalo, aby se i děti snažily někde obstarat něco k jídlu. Vládl výjimečný stav a na nějaké učení prostě nebylo kdy. Takové praxe v přírodě se v té době pořádaly úplně všude. Okolí naší školy bylo naštěstí na přírodní zdroje bohaté dost, našla se tam spousta báječně vhodných míst. V tom ohledu jsme měli velké štěstí. Ve městech všichni doopravdy hladověli. V té době už totiž byly úplně přerušeny všechny zásobovací cesty z Taiwanu a z pevniny a ve městech byl zoufalý nedostatek potravin a paliva.

Snášelo se těch pět dětí, které do vaší třídy přišly kvůli evakuacím z Tokia, dobře s místními dětmi?

O své třídě myslím můžu říct, že jsme to zvládali bez větších problémů. Je ale jasné, že vyrůstat tady na venkově a v centru Tokia jsou dvě úplně rozdílné věci. Tady se jinak mluví, lidé se jinak oblékají. Víc než polovina místních dětí je z chudých zemědělských rodin a většina dětí, co sem přišly z Tokia, jsou z rodin zaměstnanců velkých firem nebo úředníků. Takže se rozhodně nedá říct, že by se nějak vzájemně chápaly. Zvlášť zezačátku to mezi nimi celkem dost jiskřilo. Ke rvačkám ani k šikanování sice naštěstí nedošlo, ale nerozuměly si. Takže to pak chvíli vypadalo tak, že si místní děti chodily hrát jen s místními a tokijské jen s tokijskými. Za dva měsíce si ale na sebe všichni zvykli. Jakmile jednou děti doopravdy strhne nějaká společná hra, dokážou relativně snadno překonat všechna omezení kultury i prostředí.

Popište nám prosím co nejpodrobněji místo, kam jste toho dne svoji třídu vedla.

Šli jsme na jeden kopec, kam jsme často chodívali na výlety. Protože je kulatý jako převrácená miska na rýži, říkali jsme mu obvykle Owanjama. Není to vůbec strmý kopec, kdokoliv na něj snadno vyleze. Je jen malý kus cesty od školy směrem na západ. Až na vrchol nám to ani s dětmi netrvalo zpravidla víc než nějaké dvě hodiny. Cestou jsme vždycky sbírali v lese houby a mohli jsme se tam i snadno naobědvat z přinesených zásob. Dětem se takovéhle praxe v terénu líbily samozřejmě mnohem víc než školní vyučování.

Třpyt toho zvláštního letadla vysoko na obloze nám na chvíli připomněl, že je válka, ale ten pocit trval jen krátký okamžik. Až na něj jsme všichni byli v dobré náladě, skoro šťastní. Nebe bylo bez mráčku, nefoukalo, v horách byl klid a jediné, co bylo slyšet, byl ptačí zpěv. Při takové procházce měl člověk málem pocit, že se válka odehrává v nějaké vzdálené zemi a nás se nijak netýká. Šli jsme po horské pěšině a společně si zpívali. Občas jsme taky napodobovali hlasy ptáků. Opravdu, až na tu pořád ještě neukončenou válku to bylo nádherné, skoro dokonalé ráno.

Krátce poté, co jste spatřili na obloze to zvláštní letadlo, jste tedy všichni vešli do lesa?

Ano. Do lesa jsme vešli snad ani ne pět minut poté, co jsme to letadlo zpozorovali. Postupně jsme pak odbočili z hlavní horské stezky na pěšinu, která vede přímo po svahu lesem. To je jediný úsek, kde je doopravdy náročné stoupání. Pak se asi po deseti minutách cesty vzhůru les náhle rozestupuje. Je tam dost velká světlina, krásně rovná, úplně jako stůl. Jakmile jednou vejdete do lesa, všechno naráz ztichne, stromy zastíní slunce a začne být chladno, ale na tomhle místě máte nad hlavou jen nebe, jako na nějakém malém náměstí. Často jsme se tam se třídou cestou na Owanjamu stavovali. To místo totiž má takovou klidnou, přívětivou atmosféru.

Po příchodu na tohle naše náměstíjsme si trochu vydechli, pak jsme sundali batohy a rozdělili se na skupinky po třech a po čtyřech, které se v okolí hned pustily do hledání hub. Stanovila jsem pravidlo, že se nikdo nesmí vzdálit na dohled od ostatních. Všechny jsem ještě před rozchodem svolala a dala jim to jasně na srozuměnou. To místo jsme sice všichni dobře znali, ale koneckonců jsme byli v lese, a tam jak se jednou někdo ztratí, hledá se opravdu dost špatně. Jenže znáte malé děti. Jakmile se jednou zaberou do hledání hub, pravidla se jim hned vykouří z hlavy. Takže jsem jedním okem hledala houby a druhým neustále počítala děti, jestli jsou všechny.

Kácet se na zem pak děti začaly asi deset minut od chvíle, co jsme uprostřed světliny zahájili hledání hub.

Když jsem si poprvé všimla, že tři z dětí leží přes sebe na zemi, napadlo mě nejdřív, jestli nesnědly nějakou jedovatou houbu. U nás jich totiž roste spousta i smrtelně jedovatých. Místní děti je sice rozpoznají, ale některé z nich se určují dost těžko. Takže až do chvíle, kdy je doneseme do školy a necháme určit odborníkem, je přísně zakázáno brát jakékoli houby do úst, jenže ne všechny děti pokaždé dodrží všechno, co se jim řekne.

Rychle jsem tedy k dětem přiběhla a pokoušela jsem se je zvednout. Byly ale úplně bezvládné, jako guma, rozměklá na slunci. Připadalo mi, že zvedám jen prázdné skořápky bez života. Naštěstí ale děti dýchaly. A když jsem jim zkusila na zápěstí tep, byl povětšinou pravidelný. Neměly ani horečku. I výrazy v obličejích měly klidné, nebylo znát, že by nějak trpěly. Nevypadalo to, že je třeba poštípaly vosy nebo kousl had. Byly prostě jen v bezvědomí.

Nejpodivnější byly jejich oči. Úplně prázdné, jako oči lidí v kómatu. Nebyly ale zavřené, byly normálně otevřené a zdálo se, že se na něco dívají. Občas dokonce i mrknuly. Takže nešlo o žádný spánek. A zornice se jim pomalu pohybovaly. Klidně a pomalu se pohybovaly vpravo a vlevo, jako když se snažíme přehlédnout krajinu někde v dálce. To nebyly oči bezvědomých lidí. Nedívaly se ale na nic. Přinejmenším tedy na nic v nejbližším okolí. Ruka, kterou jsem před nimi zkusmo pohybovala, v nich nevyvolala ani tu nejmenší reakci.

Zkusila jsem tak zdvihnout popořadě asi tři děti, ale byly na tom všechny úplně stejně. Všechny v bezvědomí, s otevřenýma očima a zornicemi, které se pomalu pohybovaly vpravo a vlevo. Byl to až neskutečný výjev.

Jak vypadala ta skupinka dětí, které ztratily vědomíjako první?

Byla to skupinka tří dětí, samých dívek, které spolu kamarádily. Nahlas jsem je volala jmény, poplácala je po tvářích, a to i poměrně silně. K ničemu to ale nebylo. Vůbec to nevnímaly. Jako bych mávala rukou do prázdna. Bylo to moc divné.

Napadlo mě poslat někoho, aby zaběhnul zpátky do školy. Přece jsem sama nemohla odnést zpátky tři bezvládné děti. Takže jsem se začala shánět po nejrychlejším klukovi. Jak jsem se po něm ale rozhlédla, uviděla jsem, že i všechny ostatní děti leží na zemi. Všech šestnáct bez výjimky leželo v bezvědomí. Jediný, kdo zůstal stát a při vědomí, jsem byla já sama. Bylo to jako v nějaké scéně z bojiště.

Všimla jste si v tu chvíli v okolí něčeho zvláštního? Třeba nějakého zápachu, zvuku, světla?

(Po krátkém přemýšlení). Ne. Jak už jsem vám řekla dřív, okolí bylo úplně tiché a klidné. Žádné zvuky ani světla ani pachy, nic neobvyklého. Jen děti z mé třídy ležely do jednoho na zemi. Připadala jsem si v tu chvíli, jako bych zůstala na světě úplně sama. Cítila jsem se úplně opuštěná. Ten pocit opuštěnosti nebyl srovnatelný s ničím, co jsem kdy zažila. V jeden okamžik se mi skoro zachtělo hodit všechno za hlavu a zmizet v prázdnotě, co zela přede mnou.

Jenže jsem samozřejmě měla jako učitelka za třídu odpovědnost. Vzpamatovala jsem se a spíš se skutálela, než seběhla, dolů ze svahu, abych zaběhla do školy pro pomoc.

3

Když otevřu oči, z noci toho už moc nezbývá. Odhrnu z okna záclonu a podívám se ven. Už neprší, ale vypadá to, že muselo přestat jen před krátkou chvilkou, venku je ještě všechno zčernalé deštěm a na všem se drží kapky. Na východním obzoru se ostře rýsuje několik mraků, zezadu osvícených sluncem. Barva té záře působí zlověstně i slibně zároveň. Dojem se nadobro mění podle úhlu pohledu.

Autobus dál uhání konstantní rychlostí po asfaltu dálnice. Svist pneumatik ani nestoupá, ani neklesá. I motor bzučí ve stále stejné frekvenci. Monotónní zvuky jako velký kamenný žernov pomalu umílají čas i lidské vědomí. Ostatní cestující mají všichni záclony na oknech úplně zatažené a spí schouleni do sedadel. Vypadá to, že jediný, kdo nespí, jsem já a řidič autobusu. Oba se, účelně a bez citu, vezeme ke svému cíli.

Mám žízeň, a tak vytahuju z postranní kapsy batohu PET láhev s minerálkou a loknu si vlažné vody. Ze stejné kapsy pak ještě vytáhnu balíček slaných sušenek a pár jich sním. Pusu mám hned plnou jejich staré dobré vysušené chuti. Náramkové hodinky ukazují čtyři hodiny dvaatřicet minut. Jen tak pro jistotu ještě ověřím datum a den. Čísla ukazují, že už jsem skoro třináct hodin na útěku z domova. Čas jako by neplynul ani tam, ani zpátky. Ještě mám pořád narozeniny. Ještě pořád je tu den, který je začátkem mého nového života. Zavřu oči, pak je zas otevřu a ještě jednou překontroluju na hodinkách čas a den. Pak rozsvítím lampičku nad sebou a začnu si číst knížku v kapesním vydání.

Po páté hodině najednou zničehonic odbočíme z dálnice a zastavíme v koutě rozlehlého autobusového parkoviště na nějakém odpočívadle. Ozve se sykot stlačeného vzduchu a přední dveře se otevřou. V autobuse se rozsvěcí světlo a řidič má krátké hlášení. Vážení cestující, přejeme vám dobré ráno. Podle jízdního řádu za necelou hodinu dorazíme do zastávky Takamacu – Hlavní nádraží. Nyní následuje dvacetiminutová pauza na občerstvení. Odjezd je v pět hodin třicet minut. Dodržte prosím plánovanou dobu odjezdu.

Skoro všichni se při řidičově hlášení probudí a mlčky vstávají ze sedadel. Zívají a otráveně se potácejí ven. Většina se jich chce ještě před příjezdem do Takamacu trochu upravit. Vystoupím s nimi, párkrát se zhluboka nadechnu, protáhnu a ve svěžím ranním vzduchu zacvičím několik strečingových cviků. Pak jdu na toalety a opláchnu si v umyvadle obličej. Pak mě napadne zjistit, kde to vlastně jsme. Vyjdu ven a rozhlédnu se po okolí. Je to docela fádní, ničím zajímavá krajina, jakou najdete všude u dálnice. Jen snad – ale to je možná opravdu jenom můj dojem – se tvar okolních vršků a barva stromů na nich něčím liší od těch tokijských.

Právě když si v bufetu na odpočívadle dávám bezplatně z automatu zelený čaj, přijde najednou nějaká holka a posadí se na plastikovou židli vedle mne. V pravé ruce má papírový kelímek s kávou, kterou si právě koupila v automatu, a ze kterého ještě stoupá bílá pára. V levé ruce má – nejspíš taky odněkud z automatu – malou krabičku se sendvičem.

Upřímně řečeno je ta holka tak trochu divná. I nezaujatému člověku musí její obličej připadat řekněme přinejmenším zvláštní. Je moc široký, nos je malý a kulatý, na tvářích je pih jak naseto. Uši má špičaté. Zkrátka po všech stránkách dost nápadný ksicht. Možná dokonce až násilnický obličej. Ale kupodivu, celkový dojem není vůbec špatný. Zdá se, že je sama se svou figurou když ne rovnou spokojená, tak alespoň úplně vyrovnaná. A to není málo. A to, co jí ve tváři ještě nejspíš zbývá z dítěte, působí na okolí uklidňujícím dojmem. Přinejmenším na mě ano. Vysoká moc není, ale o co je menší a útlejší, o to má ta holka větší prsa. A její nohy taky nemají chybu.

V obou uších jí visí tenounké náušnice z kousků nějakého kovu, které se občas oslnivě zablýskají, tak jako se blýská dural. Vlasy po ramena má přebarvené na hnědo (vlastně je to až něco mezi hnědou a červenou). Na sobě má tlusté pruhované triko s dlouhými rukávy a přes rameno kožený batůžek. Kolem krku rukávy tenkého letního svetru. Jinak má ještě smetanově bílou minisukni a nemá punčocháče. Zdá se, že se byla taky zrovna umýt na toaletách, pár vlasů z ofiny jí padá do širokého čela jako nějaké kořínky. Začíná mi tím být kdovíproč docela sympatická.

„Ty jedeš taky tamtím autobusem, žejo?“ zeptá se mě. Hlas má malounko chraplavý.

„Jo.“

Trochu svraští obočí a lokne si kávy. „Kolik ti je?“

„Sedmnáct,“ zalžu.

„Středoškolák, co?“

Kývnu.

„Kam až jedeš?“

„Do Takamacu.“

„Takže stejně jako já,“ řekne ta holka. „Do Takamacu? A pak zpátky?“

„Jenom tam,“ nechám se slyšet.

„Já taky tak. Mám tam kamarádku. Hodně dobrou. A co ty?“

„Já příbuzný.“

Holka přikývne jako že jo a dál se už na nic neptá.

„Já mám mladšího bráchu. Je skoro stejně starej jako ty,“ řekne pak, jako by si právě na něco vzpomněla. Jenže jsem se s ním už hrozně dlouho neviděla… Mimochodem, už ti určitě někdo řekl, jak jste si podobný?“

„S kým jako?“

„No přece s tím zpěvákem. Jakmile jsem tě zahlídla v autobuse, tak na to pořád myslím. Ale bohužel si nevzpomínám na jeho jméno. A to si nad tím lámu hlavu, div si ji nepřelomím. Znáš to taky, ne? Zdá se ti, že si už už musíš vzpomenout, a ono pořád nic. To ti ještě nikdo neřekl, že jste si podobný?“

Zavrtím hlavou. To mi fakt ještě nikdo neřekl. Prohlíží si mě, s očima pořád ještě přivřenýma.

„A co je to za zpěváka?“ ptám se jí zkusmo.

„Je z televize.“

„Zpívá v televizi?“

„Jo, zpívá v televizi.“ Vezme sendvič, chvíli ho bez výrazu žvýká, pak si zas lokne kávy. „Je z jedný skupiny. Ale sakra, já si už nevzpomenu ani na tu skupinu. Ten zpěvák je vyšší, hubenej a mluví jako lidi ze Západu. Nevzpomínáš si na něj?“

„Fakt ne. Já na televizi nekoukám.“

Holka se zamračí. Pak se na mě nevěřícně podívá.

„To jako vůbec?“

Jen mlčky zavrtím hlavou. Možná jsem měl ale radši kývnout? Pro jistotu ještě kývnu.

„Ty promluvíš jen jednou za čas, a to ještě nejvýš dvě slova. Takovej seš vždycky?“

Zrudnu. Upovídaný vážně ani od přírody zrovna dvakrát nejsem. Je tu ale i další důvod: ještě se mi úplně neustálil hlas. Už je skoro pořád hluboký, občas mi ale ještě nečekaně přeskočí. Proto nemluvím nikdy moc dlouho.

„To nic,“ pokračuje ta holka. „Fakt se ale hrozně podobáš tomu zpěvákovi, co mluví jako na Západě. I když sám jako ze Západu nemluvíš. Ale něčím se mu prostě hrozně podobáš. Ten zpěvák je docela fajn, mimochodem.“

Přitvrdí úsměv o stupínek výš. Ten úsměv jako by někam malinko vykračoval, a současně se hned vracel zpátky. Pořád ještě jsem ve tváři červený.

„Kdyby sis změnil účes, tak bys mu byl snad ještě podobnější, řekla bych. Stačilo by nechat si trochu narůst vlasy a pak je máznout gelem a trochu načesat. Jé, to je mi skoro líto, že to nemůžeme zkusit rovnou tady. Určitě by ti to slušelo. Já jsem totiž kadeřnice, víš?“

Přikyvuju. A pak se napiju čaje. V bufetu je skoro úplné ticho. Není puštěná ani žádná hudba. A kromě nás tu nikdo nemluví.

„Ty nerad mluvíš?“ Holka si podepře jednou rukou bradu a vážně se na mě zadívá.

Zavrtím hlavou. „Ale ne.“

„Tak máš třeba nějaký trápení?“

Znovu zavrtím hlavou.

Vezme do ruky další sendvič. Tenhle je s jahodovou zavařeninou. Holka svraští obočí, že jako nevěří vlastním očím.

„Hele, nedal by sis? Sendviče s jahodovou marmeládou jsou jedna z nejodpornějších věcí, co znám, aspoň pro mě. Nesnáším je už od mala.“

Beru si ten sendvič. I když ani já nemám sendviče s jahodovým džemem vůbec rád. Tenhle ale mlčky sním. Holka se dívá přes stůl, jak ve mně mizí do posledního sousta.

„Můžu tě o něco poprosit?“ zeptá se pak.

„A o co?“

„Mohla bych do Takamacu sedět vedle tebe? Já se sama trochu bojím. Mám strach, že vedle mě sedí někdo divnej, a nemůžu spát. Sice jsem u pokladny výslovně chtěla lístek bez souseda, ale přitom je sedadlo vedle mě už od začátku obsazený. Teď bych si chtěla trochu zdřímnout aspoň do Takamacu. A ty vypadáš, že seš normální. Nevadilo by ti to?“

„Vůbec,“ odpovídám.

„Dík,“ říká holka. „Jak se říká: na cestách doprovod.“

Kývám. Mám pocit, že už ani nedělám nic jiného. Ale co bych tak měl říct?

„A jak je to dál?“

„Dál?“

„No to „na cestách doprovod“. To přece ještě nějak pokračuje, ne? Já si ale už zas nevzpomínám. V japonštině jsem byla vždycky slabá.“

„A v životě cit,“ říkám já.

„Na cestách doprovod, v životě cit,“ opakuje si holka pro upamatování. Mít po ruce tužku a papír, tak si to nejspíš na místě zaznamená. „Hele, co to vlastně znamená? Neuměl bys to nějak jednoduše vyložit?“

Zamyslím se. Přemýšlení mi chvíli trvá. Ale holka nevypadá, že by jí to nějak vadilo.

„Řek bych, že to znamená, že je pro lidi důležitý se s někým potkat. Když to řeknu fakt jednoduše,“ odpovídám.

Chvíli o tom přemýšlí a pak zlehka, pomalu složí ruce na stůl. „No, nejspíš jsi na to kápnul. Někoho potkat, to je fakt důležitá věc, souhlasím.“

Kouknu na hodinky. Půl šesté jako na koni. „Neměli bysme už jít?“

„Máš pravdu, jdem,“ říká holka. Ale nevstává.

„Hele, kde to vlastně teď jsme?“ ptám se jí.

„No, to je otázka,“ říká holka. Zvedne hlavu a rozhlédne se okolo. Náušnice se jí divoce rozhoupou jako nazrálé hrušky.

„To ani sama nevím. Podle času tak možná někde u Kurašiki. Víš co, mně je to docela jedno, kde teď jsem. Tyhle dálniční odpočívadla jsou stejně jen takový patníky u cesty. Odsud až sem a je to,“ zvedne holka do vzduchu oba ukazováčky. Zbývá jí mezi nimi takových třicet čísel.

„U takovýhleho místa je přece stejně jedno, jak se to tu jmenuje. Co tady vlastně je? Záchody. Bufáč. Pár zářivek a plastikovejch židlí. Hnusný kafe a sendviče s jahodovým džemem. Snůška nanicovatejch krámů. Smysl tu má jenom to, odkud jsme vyrazili a kam jedem. Nebo ne?“

Kývám. Kývám. Kývám.

Když se vracíme do autobusu, sedí už všichni cestující na svých místech a vypadá to, že se už každou chvilku musí vyrazit. Šofér je mladý muž s přísným pohledem. Spíš než řidiče autobusu ten člověk připomíná správce na zdymadle. Dívá se, jako by nás chtěl propíchnout za to, že jsme se tak zpozdili. Neříká ale nic. Holka mu věnuje bezelstný úsměv. Zrovna jako by chtěla říct: „Tak už se nezlob.“

Řidič natáhne ruku, stiskne páku, znovu se ozve sykot stlačeného vzduchu a dveře autobusu se zavřou. Holka s malým kufříkem v náručí se přesouvá vedle mě. Kufr je to nehezký, jako z nějakého hromadného výprodeje. Na to, jak je malý, je dost těžký. Pomáhám jí ho zvednout a uložit nahoru nad nás do police na zavazadla. Holka mi děkuje. Pak si sklopí opěradlo dolů a okamžitě usne. Autobus nedočkavě vyrazí. Já vytáhnu z kapsy knížku a dám se zas do čtení.

Holka spí jak zabitá a zanedlouho, jak autobus vjede do zatáčky, mi její hlava skončí na rameni. A tam pak už zůstane. Těžká není, to ne. Holka má pusu zavřenou a zlehka oddychuje nosem. Její dech mi přistává na ramenní kosti, tak jak to má být. Když se podívám trochu dolů, vidím jí výstřihem trička pásek od podprsenky. Je smetanově bílý. Představím si zbytek toho kousku prádla, určitě vyvedený z jemné látky, který asi následuje za páskem. Ne že bych chtěl. Já prostě musím. Taky samozřejmě díky tomu mám hned erekci. Takovou, až se divím, jak je něco takového vůbec možné.

Pak se ve mně ale rodí pochybnosti, jestli to náhodou opravdu není moje sestra. Věk by tomu víceméně odpovídal. Ten její obličej se ovšem od tváře mé sestry z fotografie na hony liší. Fotkám se ale taky nedá moc věřit. Obličeje na nich mnohdy vyjdou úplně jinak, než jste chtěli. Nedivil bych se, kdybych byl nakonec opravdu její vlastní brácha.

Dívám se jí na prsa. Jak oddychuje, pohybují se ty dvě kulaté boule v rytmu dechu nahoru a dolů, jako by to byly nějaké vlny. Mimovolně si při tom pohledu vybavím ohromnou mořskou pláň, na kterou drobně, drobounce prší. Jsem jediný osamělý námořník na palubě. Ona je moře. Nebe je celé popelavé, táhne se, kam až oči dohlédnou, a nakonec na obzoru splývá se stejně popelavým oceánem. Je těžké ty dva živly od sebe rozpoznat. Splývají v jedno, a s nimi splývá to, co je, a to, co by být mělo.

Na prstech má ta holka dva prsteny. Nejsou ale ani svatební, ani zásnubní. Jsou to laciné prstýnky, jaké prodávají v buticích pro mládež. Prsty má holka útlé, ale rovné a dlouhé a je v nich cítit síla. Nehty má krátké a pečlivě pěstěné. Bledě růžový lak. Ruce leží na kolenou, vykukujících zpod minisukně. Zatoužím, aby se mě jimi dotkla. To se ale samozřejmě nestane. Holka dál spí a spí a vypadá málem jako nějaké miminko. Zpod vlasů jí jako houba vykukuje zašpičatělé ucho. Je takové zvláštně bezbranné.

Zavřu knihu a na chvíli se zadívám na krajinu za oknem. Pak, aniž bych věděl kdy a jak, zase v tu ránu usnu.

4

Hlášení Armádní zpravodajské službySpojených států amerických (MIS)

Datum vyhotovení: 12. 5. 1946

Název: RICE BOWL HILL INCIDENT, 1944: REPORT

Pořadové číslo: PTYX – 722-8936745-42216-WWN

Následuje záznam rozhovoru s Džúičim Nakazawou (53), v době události lékařem internistou s praxí v městě … K záznamu použit magnetofonový pásek. Odkazové číslo materiálu je PTYX – 722-SQ-162 až 183.

Poznámka vyšetřujícího poručíka Roberta O’Connella:

Doktor Nakazawa je robustní muž, který díky své opálené tváři vypadá spíš jako správce velkostatku než jako lékař. Působí tichým dojmem, ale vyjadřuje se jadrně a výstižně. Co si myslí, to rovnou řekne. Jeho pohled je pronikavý i přes brýle. Na jeho paměť se evidentně dá spolehnout.

Ano, 7. 11. 1944 po jedenácté hodině dopoledne jsem měl hovor. Volal zástupce ředitele národní školy v městečku a chtěl, abych okamžitě přišel. Dělal jsem jim už dlouho na půl úvazku školního doktora, takže mi zavolal nejdřív. Zdálo se, že ho něco pořádně rozrušilo.

Dozvěděl jsem se, že se prý celá jedna jejich třída vydala do hor na houby a teď všichni leží v lese v bezvědomí. A to prý v úplném. Jediný, kdo zůstal při sobě, je prý třídní učitelka, která sama běžela dolů pro pomoc a před chvilkou dorazila do školy. Ale je prý úplně bez sebe, takže z ní pomalu nedostanou kloudné slovo. Jediné, co prý je jisté, je, že někde v horách leží právě teď šestnáct dětí v bezvědomí na zemi.

Protože se přece vydaly na houby, napadlo mě nejdřív, jestli se ty děti třeba nějakou houbou neotrávily a následně neupadly do komatu. To by byl těžký případ. Houbové jedy se druh od druhu úplně liší a stejně tak i potřebné medikace. Můžeme ovšem pacientovi co nejrychleji vypláchnout žaludek. Jenže pokud je jed silný nebo pokud trávení pokročilo, už to zpravidla nepomůže. Každoročně tu máme několik případů úmrtí na otravu houbami.

Naskládal jsem si do brašny nějaké léky, které se hodí pro akutní případy, a pak jsem hned sednul na kolo a rozjel se do školy. Už tam byli dva policisté, které taky o případu informovali. Pokud totiž děti ležely v bezvědomí někde v lese, bylo třeba je co nejrychleji dostat zpátky do městečka, a potřebovali jsme úplně každého. Naneštěstí byla válka a všechny mladé muže nám odvedli. Do hor jsem se proto vydal já, ti dva policisté, jeden postarší učitel, zástupce ředitele a ředitel, školník, a pak ještě ta mladá třídní učitelka. Potom jsme pobrali kola z celého okolí, ti, na které se nedostalo, přisedli k někomu na nosič, a už se jelo.

V kolik hodin jste zhruba dorazili na to místo v horách?

To si pamatuju přesně, schválně jsem se tehdy díval na hodinky. Bylo jedenáct hodin pětapadesát minut. Od začátku lesa jsme ještě, co to šlo, jeli na kolech a pak jsme co nejrychleji běželi po horské stezce do svahu.

Ve chvíli, kdy jsem tam dorazil, už některé děti začínaly trochu přicházet k sobě. Kolik jich asi bylo? Tři nebo čtyři, tak nějak. Řekl jsem, že ty děti začaly přicházet k sobě, ale úplně při smyslech ještě nebyly. Vrávoravě se začínaly zvedat nebo klečely na všech čtyřech, s rukama opřenýma o zem. Zbytek dětí ještě pořád ležel na zemi. Ale i mezi těmi už se asi několika pomalu navracelo vědomí, protože se zvolna začínaly svíjet na zemi, docela jako nějaký ohromný hmyz. Byla to opravdu až fantastická scéna. Ty děti se totiž zhroutily na zvláštní plošině uprostřed lesa, která jediná v širém okolí byla jasně ozářená podzimním sluncem, jako by tam ani nepatřila. Všech šestnáct školáků leželo buď na ní, nebo v nejbližším okolí v nejrůznějších pozicích na zemi. Někteří z nich se hýbali, jiní ne. Připadalo mi to celé jako výjev z nějaké avantgardní divadelní hry.

Na okamžik jsem úplně zapomněl, že tu mám jako doktor něco na práci, a stál jsem tam naprosto bez dechu jako solný sloup. A nebyl jsem sám. Všichni ostatní zachránci na tom byli víceméně stejně: jako bychom na chvíli úplně ztratili řeč. Je to asi trochu zvláštní výraz, ale měl jsem skoro pocit, že jsme nějakým nedopatřením zahlédli něco, co ani nemá normální člověk uvidět. Protože byla válka, musel i u nás na venkově doktor vždycky počítat s něčím nenadálým. Celý národ musel jako jeden muž zachovat klid a nepřestávat plnit svoje povinnosti, ať se dělo co se dělo. Jenže tahle scéna mi doslova a do písmene vyrazila dech.

Rychle jsem se ale sebral, přistoupil k jednomu z dětí a pokusil se ho zvednout a posadit. Byla to dívka. Jako by ji opustily všechny síly, připomínala spíš hadrovou panenku. Dýchala pravidelně, ale byla v bezvědomí. Oči však měla normálně otevřené, pohybovaly se jí ze strany na stranu, jako by se na něco dívala. Vytáhnul jsem z kabely malou baterku a posvítil jí do zornic. Nevyvolalo to žádnou reakci. Oči sice neustále cosi upřeně pozorovaly, ale reakce na světlo byla nulová. To bylo něco neuvěřitelného. Zvednul jsem takhle ještě několik dětí a u všech provedl stejnou zkoušku, vždycky s naprosto stejným výsledkem.

Změřil jsem pak dětem puls a teplotu. Pamatuju se, že měly puls v průměru mezi 50 až 55, teplota se u všech pohybovala kolem 36 stupňů. Myslím, že to přesně bylo takových 35,5. Ano, měly puls o dost pomalejší a teplotu o stupeň nižší, než je u dětí toho věku obvyklé. Zkusil jsem ještě, jestli jim nějak není cítit dech, ale cítit nebylo nic. Hrdlo i jazyk byly u všech v normálu.

Už na první pohled šlo soudit, že nejde o symptomy požití jedu. Nikdo nezvracel. Nikdo neměl průjem. Nikdo evidentně neměl bolesti. Pokud člověk sní něco špatného, pak už se po takové době nevyhnutelně musí dostavit alespoň jeden z uvedených příznaků. Poznal jsem, že se děti neotrávily ničím snědeným, a okamžitě jsem si oddechl. Neměl jsem ale pořád ani nejmenší tušení, co se tedy vlastně stalo.

Samotné příznaky napovídaly ještě tak nejspíš na úžeh. V létě děti často na úžeh i omdlí. Jakmile se takhle svalí jedno dítě, ostatní děti ho často následují, jako by vypukla nějaká nákaza, a padají jako zralé hrušky. Jenže teď jsme měli listopad. A navíc jsme byli v lese, kde bylo poměrně chladno. Bylo těžko představitelné, že by na takovém místě dostalo úžeh třeba jen jedno nebo dvě děti, natož pak všech šestnáct ze třídy.

Další možnost, která mě napadla, byl plyn. Myslím jedovatý nebo nervový plyn. Nějaký přírodní, nebo uměle vyrobený… O jaký plyn by se mohlo jednat na místě tak vzdáleném od lidí, to opravdu nemám tušení. Jeho výskyt v tom lese by ovšem logicky vysvětlil podobné úkazy. Děti jej mohly vdechnout se vzduchem a ztratit vědomí. To, že se nic nestalo jejich třídní, se dalo vysvětlit třeba jeho nízkou koncentrací, která neměla na organismus dospělého člověka vliv.

Záhadou pro mě ovšem bylo, jakým způsobem něco podobného řešit. Jsem jenom venkovský obvodní doktor, ne expert na otravné plyny. Takže jsem byl v koncích. Z těch kopců se pochopitelně ani nedalo zatelefonovat o radu žádným specialistům. Opřít jsem se mohl snad jedině o fakt, že už se několik z těch dětí začínalo postupně probouzet, což naznačovalo, že se jim možná za nějakou dobu vrátí vědomí i bez mého zásahu. Což byl možná až moc optimistický závěr, ale abych řekl pravdu, na nic lepšího jsem nepřišel. Nakonec jsem se opravdu rozhodl nechat ty děti pouze v klidu ležet a sledovat je.

Co okolní vzduch? Nevšiml jste si něčeho neobvyklého?

To mě pochopitelně taky napadlo, takže jsem se několikrát zhluboka nadechl, abych se přesvědčil, jestli něco zvláštního neucítím. Ucítil jsem ale jen obyčejný horský lesní vzduch. Čerstvý vzduch provoněný vůní stromů. Nikde ani nebyly vidět žádné zvláštní květiny. Ani žádné zvláštní nebo neobvykle zbarvené předměty.

Přezkoumal jsem ještě jednu po druhé všechny houby, které děti zatím stačily sesbírat. Nebylo jich zase tolik. Děti musely ztratit vědomí krátce poté, co se pustily do sbírání. Všechno to byly úplně obyčejné jedlé houby. Dělám v tomhle kraji doktora už dlouho a v houbách se docela dobře vyznám. Pro úplnou jistotu jsme je samozřejmě ještě nechali dole v městečku prověřit znalcem, ale ten jen potvrdil můj názor: samé neškodné, běžné druhy hub.

Nezpozoroval jste u těch dětí ještě jiné neobvyklé příznaky nebo reakce, kromě už uvedeného pohybu zornic ze strany na stranu? Nějaké změny ve velikosti panenek, zbarvení bělma, časté mrkání, například?

Ne. Až na to, že jim zornice těkaly sem tam jako vojenské strážní reflektory, byly oči v úplném pořádku. Fungovaly. Děti se na něco dívaly. Abych byl přesný: vypadalo to, že vidí něco, co my ostatní vidět nemůžeme. A možná by se ještě spíš, než že se na něco dívaly, hodilo říct, že ty děti byly něčeho svědky. Ve tváři sice neměly žádný výraz, ale jinak byly úplně klidné, nebyly na nich znát známky bolesti ani strachu. To byl taky jeden z důvodů, proč jsem se je rozhodl nechat ležet a jen je pozorovat. Pokud nemají žádné potíže, nic se nestane, když chvilku zůstanou tak, jak jsou, říkal jsem si.

Vyslovil tehdy někdo nahlas podezření, že by mohlo jít o plyn?

Ano. Jenže to bylo stejné jako v mém případě: nikdo se v takových věcech dohromady nevyznal. Nikdo z nás navíc v životě neslyšel o nikom, kdo by se nadýchal otravného plynu v horách. A tehdy někoho – myslím, že zástupce ředitele – napadlo, jestli ho třeba neshodili Američani. Myslím, jestli ten plyn třeba neshodili z letadla v nějaké bombě. Což mi, když už jsme u toho, připomíná, že ta učitelka, co měla děti na starosti, přece říkala, že ještě než vešli do lesa, zahlédli na obloze letadlo podobné B-29. Prý proletělo přesně nad tím kopcem. Všem se to začalo zdát jako pravděpodobné vysvětlení – že to byla nějaká nová plynová bomba, kterou vymyslela americká armáda. U nás se totiž povídalo, že americká armáda vyrábí nějakou novou bombu. Samozřejmě nikdo netušil, proč by takovou bombu museli shodit zrovna v tak zapadlých horách, jako jsou ty naše. Inu, na světě se dějí různé nepředloženosti. Jeden nikdy neví, co se přihodí.

Krátce nato vám ale děti pomalu začaly přicházet k vědomí samy od sebe, ne?

Přesně tak. Umíte si představit, jak se mi ulevilo. Děti sebou nejdřív začaly na zemi kroutit a pak pomalu a vrávoravě vstávat. Nikdo z nich si nestěžoval na jakékoli potíže. Vědomí se jim vracelo úplně klidně, jako by se jen probíraly z hlubokého spánku. Jakmile přišly k sobě, srovnaly se jim úplně přirozeně i pohyby očí. Když jsem jim posvítil do zornic baterkou, byl reflex u všech úplně normální. Chvilku ale trvalo, než děti začaly zase mluvit. Docela jako někomu, kdo je právě rozespalý.

Přišli jsme pak k jednomu z dětí, které se právě probralo, a chtěli jsme vědět, co se stalo. Nedozvěděli jsme se ale ani slovo. Zdálo se, že děti vůbec nevědí, na co se ptáme. To poslední, na co si vzpomínaly, bylo, že přišly do lesa a začaly tu na palouku sbírat houby. Pak jako by se jim vymazala paměť. Neměly dokonce ani ponětí, kolik už uplynulo času. Sbírání hub, pak naráz černo, a v příští chvíli už ležíme na zemi a kolem nás samí dospělí. Děti nejenže nemohly pochopit, proč se tváříme tak ustaraně a vyjeveně, ale dokonce se nás skoro bály.

Jednomu z chlapců se ale vědomí vůbec nevrátilo. Byl to jeden z těch evakuovaných tokijských dětí. Jmenoval se Nakata. Ano, určitě tak. Pamatuju si to docela přesně. Byl to takový drobný, pobledlý hoch. Za žádnou cenu jsme ho nemohli vzbudit. Pořád jen ležel na zemi a oči mu rejdily sem a tam. Snesli jsme ho z hor na zádech. Ostatní děti se vrátily po svých, jako by se nestalo vůbec nic.

Kromě toho chlapce, Nakaty, byly pak všechny děti v úplném pořádku?

Ano. Alespoň navenek tedy určitě. Žádné stížnosti na bolesti nebo obtíže. Po návratu do školy jsem si je všechny postupně zavolal na ošetřovnu a změřil jim teplotu, poslechl jsem si stetoskopem srdce, zkontroloval jsem zrak – prostě udělal jsem jim všechny možné i nemožné testy. Nechal jsem je i počítat jednoduché příklady a stát se zavřenýma očima na jedné noze. Všechny tělesné funkce ale fungovaly naprosto normálně. I jinak se všechno zdálo být naprosto v pořádku. Děti měly chuť k jídlu a všechny si stěžovaly, že mají hlad, protože neměly oběd. Po rýži, kterou pak dostaly, se jen zaprášilo.

To víte, že mi to nedalo, a ještě několik dní jsem se pak objevoval ve škole a ty děti pozoroval. Volal jsem si je po skupinkách na ošetřovnu a vedl s nimi jednoduché pohovory. Nic jsem ale nevypozoroval. To jejich divné dvouhodinové omdlení v horách na nich nezanechalo vůbec žádné psychické ani fyzické následky. Zdálo se, že si navíc ani nepamatují, že se něco takového vůbec stalo. Naprosto bez problémů se vrátily do normálního života, chodily do školy, při výuce zpěvu zpívaly a o přestávkách běhaly po dvoře. To ta jejich třídní, která je měla v lese na starosti, ta na tom byla hůř. Dost ji to celé vzalo.

Jen ten chlapec, Nakata, toho jsme druhý den po události vezli do fakultní nemocnice do Kófu, protože se nám ani přes noc neprobral. Pak si ho hned odvezli do své nemocnice vojáci a víckrát jsme ho tu neviděli. Vůbec jsme nevěděli, co se s ním pak dělo.

Noviny o události neotiskly ani řádku. Asi to někde nahoře zarazili, aby mezi lidmi nevypukla panika. Byla válka a armáda byla opravdu hodně citlivá na šíření poplašných zpráv. Na frontě to stálo za pendrek, na jihu jsme dokonce ustupovali, všude se bojovalo do posledního muže a na města padalo pořád víc a víc amerických bomb. V takové situaci se nahoře určitě báli, že se začnou šířit protiválečné nálady a únava z válčení. Policie, která se tu pak ukázala, nám pak důrazně zakázala vést o té události jakékoli zbytečné řeči.

Na každý pád to celé byla prapodivná a nepříjemná záležitost. A jestli chcete něco vědět, dodnes to na mně leží jako balvan.

5

Přejezd desetikilometrového mostu přes Vnitřní moře zaspím. A to jsem se tolik těšil, až ho uvidím na vlastní oči, znal jsem ho totiž zatím akorát z map. Někdo mě probudí poklepáním na rameno.

„Tak jsme tady,“ říká holka.

Protáhnu se na sedadle, protřu si oči hřbetem ruky a pak se podívám z okna. Autobus opravdu staví na prostranství před nádražím. Všechno je prozářené světlem nového dne. Oslňuje mě, zároveň ale i jakoby uklidňuje. Je to trochu jiné světlo, než jaké znám z Tokia. Kouknu na hodinky: 6 hodin 32 minut ráno.

Holčin hlas zní dost unaveně. „Proboha to byla ale jízda. Úplně jsem si přeseděla zadek. A taky mě bolí krk. Víckrát už do nočňáku nevlezu. To radši poletím letadlem, i když je drahý. I kdyby měly přijít turbulence nebo nás měli unýst teroristi.“

Sundám shora její kufr a svůj ruksak.

„Jak se vlastně jmenuješ?“

„Já?“

„Jo.“

„Sakura,“ říká holka. „A ty?“

„Kafka Tamura,“ říkám já.

„Kafka Tamura,“ opakuje Sakura. „To je ale divný jméno. Ale dobře se to pamatuje.“

Kývám. Stát se někým jiným, než člověk je, není vůbec jednoduchá věc. Změnit si jméno ale není až taková složitost.

*  *  *

Sakura vystoupí z autobusu, kufr postaví na zem, pak si na něj sedne a z postranní kapsy batůžku, který má přes rameno, vytáhne blok a něco do něj napíše propiskou. Pak tu stránku vytrhne a podá mi ji. Napsala tam číslo. Nejspíš telefon.

„To je můj mobil,“ zašklebí se na mě. „Budu nejdřív bydlet pár dní u kamarádky, ale kdyby ti třeba bylo smutno, tak se ozvi. Můžeme třeba zajít někam na večeři. Vůbec se nerozpakuj a zavolej. Však víš, co se říká: Dva o sebe rukávem zavadí – …“

„…mnohých životů naplnění,“ doplním ji.

„Aha,“ povídá ona. „A co to znamená?“

„Karmu z předchozích životů – že ani ty nejmenší maličkosti se ti nestanou náhodou.“

Sakura nad tím chvíli dumá, usazená na svém žlutém kufru, se zápisníkem v ruce. „No jo, tak se na to taky můžeš dívat. A možná to není tak nejhorší způsob. I když tyhle reinkarnační filozofie jsou trochu jako z New Age. No, Kafko Tamuro, ty si ale pamatuj tohle: svoje telefonní číslo rozhodně nerozdávám na potkání. Chápeš, co ti chci říct?“

Poděkuju jí. Papír s číslem složím a strčím do kapsy větrovky. Pak si to rozmyslím a dám ho radši do peněženky.

„Jak dlouho budeš v Takamacu?“ ptá se Sakura. Odpovídám, že ještě nevím. Že totiž možná ještě změním plány podle okolností.

Na okamžik se na mě zadívá. Pak trochu pokývá hlavou, jako by chtěla říct, že je to vlastně v pořádku. Potom nastoupí do taxíku, trochu mi zamává a někam odjede. A jsem zase sám. Tak Sakura se jmenuje, hm. To vůbec není jméno mojí sestry. Jenže jméno si člověk změní úplně jednoduše. Zvlášť jestli se ten člověk chce před někým schovat.

Pokoj v jednom z místních hotelů pro obchodní cestující jsem si rezervoval ještě před odjezdem. Zavolal jsem do tokijské YMCY a tam mi to místo doporučili. Udělal jsem to proto, že přes YMCU stojí ubytování mnohem míň. Tahle výhoda ale platí jen tři dny. Pak už se musí platit plná taxa.

Jasně, když už mi dělají výdaje takovou starost, mohl jsem se docela dobře ubytovat i na lavičce v parku. Zima tu vážně není a ve spacáku, co mám s sebou, bych někde v sadech přespal bez problému. Hrozí ovšem riziko, že by mě tam mohla legitimovat policie. Takže minimálně první tři dny se bude bydlet v hotelu. A pak se uvidí.

Zajdu do udonje u nádraží a pořádně se najím. Byl to první podnik, který mi padl do oka. Jelikož jsem se narodil a vyrostl v Tokiu, moc udonu jsem zatím opravdu nepojedl. A místní udonje navíc úplně jiný, než jak ho znám. Je krásně čerstvý, nudle jsou pěkně pevné a vývar daši voní, až se sliny sbíhají. A je to neuvěřitelně laciné. Chutná mi tak, že si dávám ještě jednou. Čímž jsem po dlouhé době konečně zase najedený a spokojený. Sednu si pak před nádražím na lavičku a dívám se nahoru na nebe, které se mezitím stihlo vyjasnit. Připadám si svobodný. Sedím tu a jsem osamělý a svobodný jako mrak plující oblohou.

Čas, který zbývá do večera, se rozhodnu strávit v knihovně. Dopředu jsem si zjistil, jaké tady v Takamacu jsou. Už odmalička trávím spoustu času vysedáváním po knihovnách. Takové děcko, kterému se nechce domů, má dost zúžený výběr, co se týká toho, kam jít. Do kavárny nemůže a do kina taky ne. Zbývá mu jen ta knihovna. Za vstup se nic neplatí a samotné dítě tam nikomu nevadí. Můžete se tam posadit na židli a číst si, co se vám zlíbí. Cestou ze školy jsem vždycky zajel na kole do obvodní knihovny. A mockrát jsem tam byl, i když jsme měli ve škole volno. Četl jsem vyprávění a romány a životopisy a historii, co mi zrovna přišlo pod ruku. Když jsem přečetl všechny knížky pro děti, přesunul jsem se k hlavnímu fondu a četl knížky pro dospělé. Přečetl jsem vždycky i to, čemu jsem nerozuměl. Do poslední stránky. A když mě unavilo čtení, přešel jsem do audio sekce a tam se posadil do boxu a pustil si do sluchátek nějakou hudbu. Vůbec jsem se v ní nevyznal, a tak jsem prostě bral popořadě všechno, co tam měli. Takhle jsem poznal třeba Duka Ellingtona. Nebo Beatles. Nebo Led Zeppelin.

Knihovna se stala mým druhým domovem. Nebo by možná bylo přesnější říct, že se stala mým opravdovým domovem. Jak jsem tam tak každý den docházel, seznámil jsem se nakonec s úplně všemi knihovnicemi. Pamatovaly si, jak se jmenuju, a kdykoliv jsem se s nimi viděl, zdravily mě a vždycky pro mě měly nějaké to vlídné slovo (na které jsem jim skoro nikdy neodpověděl, protože jsem byl stydlivka).

Poblíž Takamacu je jedna soukromá knihovna. Vznikla tak, že nějaký bohatý starousedlík přestavěl budovu se svými sbírkami knih. Ty sbírky prý jsou vynikající a i na budově a zahradě je na první pohled vidět, že nejsou jen tak ledajaké. Viděl jsem fotku v časopise Taijó. Ve velikém starém domě v japonském stylu, v čítárně, která vypadala spíš jako přijímací pokoj pro hosty, seděli lidé v pohodlných pohovkách a četli knížky. Ta fotka mě zvláštně přitahovala už od chvíle, kdy jsem ji poprvé uviděl. A hned jsem si řekl, že bych tu knihovnu někdy určitě chtěl navštívit. Jmenuje se Kómurův památník.

Zajdu do informační kanceláře u nádraží a vyptám se, kudy se tam jde. Laskavá paní středních let mi dá mapu pro turisty, v místě knihovny na ní udělá malé x a pak mi vysvětlí trasu vlakem. Je to prý odsud sotva dvacet minut. Poděkuju a pak si jdu v nádražním jízdním řádu zjistit odjezd. Vlaky jedou většinou po dvaceti minutách. Do odjezdu zbývá ještě trocha času, a tak si v kiosku před nádražím ještě koupím jednoduché bentó, abych měl co k obědu.

Vlak je kraťounký, jen dva vagóny. Koleje vybíhají z řad vysokých budov nákupní čtvrti, vedou čtvrtí malých obchůdků smíchaných s obytnými domky, pak míjejí nějaké továrny a sklady. Je vidět i park a pásmo bytových domů. Tisknu tvář k oknu a napjatě pozoruju neznámé území venku. Všechno je pro mě úplně nové. Vlastně jsem v životě zatím skoro neviděl jiné město než Tokio. Vlaky z města jsou teď po ránu skoro prázdné, zato nástupiště na opačné straně jen tak přetékají studentstvem středních a vyšších škol v letních uniformách a s taškami přes rameno. Jedou do školy. To já ne. Já jsem docela sám a mířím úplně opačným směrem než oni. Jsem doslova na jiné koleji. Nemám tušení, co leží přede mnou, a není mi z toho nejlíp. Okolní vzduch jakoby najednou nějak zřídl. Dělám opravdu dobře? Z toho pomyšlení je mi naráz divně úzko. Na nástupiště se už radši nedívám.

Koleje chvíli vedou podél moře a pak zahnou do vnitrozemí. Houštiny vzrostlé kukuřice, vinohrady, svahy s mandarinkovými plantážemi. Semtam se v ranním slunci zaleskne nějaký ten zavlažovací rybník. Z řeky, vinoucí se rovinou, stoupá chlad a na nezastavěných místech hustě vyráží letní tráva. U trati postávají psi a sledují projíždějící vlak. Jak to tak všechno pozoruju, znovu se mi vrací dobrá nálada. Žádný strach, všechno dobře dopadne, říkám si po hlubokém nadechnutí. Nezbývá mi nic jiného než cesta vpřed.

Vyjdu z nádraží a podle mapy, kterou jsem dostal, se vydám mezi starou zástavbou na sever. Po obou stranách cesty se donedohledna táhnou ploty domů. Takovou spoustu plotů v tolika vyvedeních jsem ještě v životě neviděl. Ploty z černých prken, ploty z bílého kamene, ploty z žulových kvádrů, živé ploty na kamenných podezdívkách. Ulice je pustá, nikde ani noha. Auta tu skoro nejezdí. Ve vzduchu je slabounce cítit moře. Nebude tu k němu asi moc daleko. Zkusím chvilku pozorně naslouchat, ale vlny slyšet nejsou. Jen někde v dálce jako včela bzučí cirkulárka, asi z nějaké stavby. Od nádraží až ke knihovně jsou po cestě rozmístěné ukazatele se šipkami, takže vůbec nebloudím.

Před majestátní branou do Kómurova památníku rostou dva krásně vytvarované švestkové stromy ume. Za branou se klikatí cesta vysypaná štěrkem. Stromy a keře v zahradě jsou pečlivě udržované a nevidím jediný spadlý list. Borovice. Magnólie. Jamabuki. Azalky. Mezi zídkami s keři stojí několik kamenných luceren tóró. Zahlédnu i malé jezírko. Nakonec dojdu ke vchodu. Je stavěný s velkým citem pro detail. Před otevřenými dveřmi se zastavím a chvilku váhám. Je to úplně jiná knihovna než všechny ostatní, co znám. Ale když už jsem jednou konečně tady, nemám prostě na vybranou. Hned za vchodem je pult. Mladý muž, který u něj sedí, ode mě přebere batoh. Sundávám ho ze zad. Sundám i sluneční brýle a smeknu čepici.

„Jsi u nás poprvé?“ ptá se ten mladý muž. Hlas má tichý a klidný. Možná trochu vyšší, ale rozhodně nijak nepříjemný.

Kývám. Nejsem najednou skoro schopný slova, jak jsem vystresovaný. Naprosto jsem nečekal, že se mě tu budou na něco takového ptát.

S čerstvě ořezanou tužkou v ruce si mě chvilku se zájmem prohlíží. Tužka je žlutá a s gumou na konci. Mladík je spíš drobnější, s pravidelnými rysy. Na mužského je rozhodně pohledný. Vlastně by možná bylo přesnější říct, že je krásný. Má na sobě bílou bavlněnou zapínací košili s dlouhými rukávy a olivově zelené plátěné kalhoty, obojí vyžehlené jako ze žurnálu. Vlasy má spíš delší, a když nakloní hlavu, padají mu do čela, takže si je čas od času musí přihladit rukou zpátky. Rukávy košile má vyhrnuté po lokty, takže jsou mu vidět útlá bílá zápěstí. Brýle s tenounkou obroučkou se mu opravdu dobře hodí ke tvaru obličeje. Na prsou má připíchnutou malou plastikovou cedulku s nápisem „Óšima“. Takového knihovníka vidím tedy opravdu poprvé.

„Vstup do sbírek je volný. Pokud si budeš chtít nějakou knihu číst, můžeš si ji odnést do studovny. U vzácných publikací, označených červenými štítky, je ale třeba, abys pokaždé předem vyplnil žádanku. Tadyhle vpravo v databázi máme kartotékový katalog knih a vyhledávací počítač, ty můžeš kdykoliv použít. Absenční výpůjčky neprovádíme. Noviny a časopisy nevedeme. Fotografování je zakázáno. Stejně tak kopírování. Jíst a pít povoleno pouze v zahradě na lavičce. Zavírá se v pět.“

Pak položí tužku na stůl a zeptá se:

„Středoškolák?“

Zhluboka se nadechnu a říkám, že jo.

„Tady u nás to chodí trochu jinak než v normálních knihovnách,“ říká on. „Máme tu totiž hlavně specializované sbírky. Především starší knihy od starých básníků tanka a haiku,a podobných autorů. Obecné publikace u nás pochopitelně najdeš do jisté míry taky, ale většina lidí, kteří sem váží dlouhou cestu vlakem, jsou odborníci, kterým jde právě o tu speciální literaturu. Kvůli Stephenu Kingovi se k nám nejezdí. A návštěvníky tvého věku tu máme opravdu jenom výjimečně. Občas se tu ukáže nějaký ten doktorand. Ty zkoumáš tanka nebo haiku?“

„Ne,“ odpovím já.

„To jsem si myslel.“

„Nevadí prosímvás, že jsem tady?“ vypravím ze sebe, strašně opatrně, aby mě nezradil hlas.

„Samozřejmě že ne,“ usměje se on. Položí obě ruce před sebe na stůl. „Tohle je knihovna, a každý, kdo chce číst knihy, má u nás dveře otevřené. A – ale to jen tak mezi námi – ani mě básně tanka a haiku zrovna dvakrát nezajímají.“

„Tahle budova je vážně nádherná,“ povídám já.

Přikývne. „Kómurové byli už v době Edo slavný rod výrobců sake. Poslední pan Kómura se ale navíc proslavil po celé zemi sbíráním knih. Ty mu byly úplně vším. Už jeho otec skládal básně tanka, a proto sem na Šikoku jezdila spousta literátů. Třeba Bokusui Wakajama nebo Išikawa Takuboku nebo Naoja Šiga. Některým se tu nejspíš opravdu líbilo a zůstali tu i hodně dlouhou dobu. Kómurové totiž nikdy nelitovali peněz vydaných na podporu umění. Takové rodiny obvykle dřív nebo později zkrachují, ale rodu Kómurů se tenhle osud naštěstí vyhnul. Našli si čas pro obojí: pro zájmy i pro rodinný podnik.“

„To byla asi dost bohatá rodina,“ povídám.

„To tedy ano,“ opáčí on. Pak lehce nakrčí rty. „A pořád jsou, i když už možná ne tolik, jako před válkou. Proto taky můžou provozovat tuhle nádhernou knihovnu. Je pravda, že z ní oficiálně vytvořili nadaci, aby nemuseli platit tak vysokou dědickou daň, ale to už je jiná otázka. Pokud tě budova zajímá blíž, tak se dnes od dvou hodin koná malá prohlídka, takže se můžeš zúčastnit, jestli budeš chtít. Takové prohlídky tu pořádáme jednou týdně, každé úterý, což je právě dnes. V patře je vzácná sbírka maleb a kaligrafií, a knihovna je moc zajímavá i architektonicky. Stojí to za to.“

Říkám, že děkuju.

On se usměje, že jako není zač. Pak zase vezme do ruky tužku a zadní částí s přidělanou gumou zabubnuje o stůl. Úplně klidně, jako by mi chtěl dodat odvahu.

„Provádět budete vy?“

Pan Óšima se usměje podruhé. „Já jsem tu jenom na výpomoc. Celé to tu má na starosti slečna Saeki, což je jinými slovy moje šéfová. Patří vlastně do Kómurovic rodiny a právě ona tu provází návštěvníky. Je skvělá. Určitě se ti bude líbit.“

Vejdu do velikého a vysokého knihovního sálu, procházím mezi regály a hledám nějakou knihu, která by mě zaujala. Strop podpírá několik ohromných trámů. Okny svítí do místnosti slunce začínajícího léta. Z oken otevřených do zahrady je slyšet zpívat ptáky. V policích přede mnou jsou spousty knih, které se týkají básníků tanka a haiku, přesně jak to říkal pan Óšima. Sbírky, kritiky, biografie. Taky spousta knih o místních dějinách.

V policích vzadu je seřazená obecná humanistická literatura. Souhrnná vydání japonské i světové literatury, sebrané spisy jednotlivých autorů, klasická japonská literatura, filozofie, dramata, spisy o umění, sociologie, historie, biografie, zeměpis… Jak tak tu spoustu knih beru do rukou a otvírám, dýchá na mě mezi stránkami vůně starých dob. Nezaměnitelná vůně hlubokého vědění a prudkých citů. Vdechuju tu vůni, popásám oči na stránkách, pak vracím knihy zpátky do regálu.

Nakonec si vyberu jeden z řady nádherně vázaných svazků Burtonova vydání Tisíce a jedné noci a odnesu si ho do studovny. To si chci přečíst už hezky dlouho. V čítárně právě otevřené knihovny jsem úplně sám. Můžu si tu elegantní místnost zabrat úplně celou pro sebe. Vypadá přesně jako na obrázku v časopise. Strop je vysoký a místnost sama prostorná, ale přesto útulná. Z dokořán otevřených oken občas zavane dovnitř svěží vánek. Bílé záclony se tiše rozvlní. Ve větru je docela určitě cítit moře. Pohovky jsou opravdu pohodlné, není jim v tom směru co vytknout. V rohu stojí staré pianino. Připadám si tu najednou úplně jako na návštěvě u nějakého milého známého.

Jak tak sedím v pohovce a rozhlížím se kolem sebe, napadne mě najednou, že jsem tuhle místnost už vlastně hrozně dlouho hledal. Hledal jsem přesně takovéhle místo, ukryté v tajném záhybu světa. Jenže to pro mě pořád byla jen tajuplná, romantická představa. Vlastně jsem ani sám nevěřil, že by takové místo mohlo vážně být. Když zavřu oči a nadechnu se, mám to teď všecko v sobě jako nějaký příjemný obláček. Perfektní pocit. Zlehka pohladím dlaní smetanově bílý potah pohovky. Vstanu a přejdu k pianinu. Odklopím víko a zlehka položím prsty na zažloutlé klávesy. Pak víko zase zavřu a projdu se sem a tam po starém koberci se vzorem vinné révy. Párkrát zkusmo otočím starou klikou k zavírání a otvírání oken. Rozsvítím a zase zhasnu stojací lampu. Jeden po druhém si prohlédnu obrazy, které visí na stěnách. Pak se zase vrátím do křesla k rozečtené knize. A soustředím se jen a jen na čtení.

Když přijde čas oběda, vytáhnu z ruksaku PET láhev s minerálkou a bentóa posadím se s jídlem na krytý ochoz kolem zahrady. Přilétají nejrůznější ptáci, létají ze stromu na strom, slétají se k jezírku napít a urovnat si peří. Jsou tu i takoví, které jsem ještě v životě neviděl. Když se odněkud objeví veliká hnědá kočka, rozlétnou se ptáci, jako když střelí, ale kočku evidentně nezajímají. Jediné, co chce, je natáhnout se na slunce na kamením dlážděnou zahradní cestu.

„To máte dnes ve škole volno?“ ptáse pan Óšima, když mu zas předávám batoh, abych se mohl vrátit do studovny.

„Nemáme. Řekněme, že jsem si ho na čas udělal,“ vybírám pečlivě slova.

„Vida záškoláka,“ řekne na to on.

„Možná.“

Pan Óšima se na mě překvapeně zadívá. „Možná?“

„Já jsem nešel za školu. Já se prostě rozhodl, že už do ní nebudu chodit,“ vysvětluju.

„Takže ty ses prostě jenom tak, z vlastního uvážení, rozhodl nechodit do školy.“

Kývnu. Nenapadá mě, co říct jiného.

„Podle toho, co říká Aristofanes v Platónově díle Symposion, existovaly kdysi dávno za časů mýtů tři druhy lidí,“ říká pan Óšima. „Slyšels o tom někdy?“

„Neslyšel,“ odpovídám.

„V dávných dobách prý nebyli muži a ženy, ale dvojlidé pohlaví mužského, ženského a obojakého. Oproti dnešním lidem měli všechno dvakrát. Žili si tak šťastně a spokojeně. Bohové je ale všechny rozřízli vejpůl. Na dvě dokonalé, přesné poloviny. Najednou tak zůstali na světě jen muži a ženy, a lidé začali bloudit sem tam po světě a hledat své chybějící poloviny.“

„Co z toho ti bohové měli?“

„Z rozdělení lidí? No, to já nevím. V bozích se jeden moc nevyzná. Snadno se rozzlobí a mají, abych tak řekl, trochu idealistické představy. Třeba to celé má symbolizovat nějaký lidský hřích. Jako když v Bibli vyženou Adama a Evu z Ráje.“

„Myslíte prvotní hřích?“ zeptám se.

„Přesně ten,“ říká pan Óšima. Pak sevře tužku mezi ukazováčkem a prostředníčkem a pomalu s ní kývá, jako by ji chtěl balancovat. „Tak nebo tak, chtěl jsem jen říct, že pro člověka je hrozně těžké žít sám.“

Vrátím se do knihovny a chci se znovu začíst do Taškáře Abu Al Hasana. Na čtení se ale vůbec nemůžu soustředit. Dvojlidé pohlaví mužského, ženského a obojího?

Když hodiny ukážou druhou, přeruším čtení, vstanu z pohovky a vydám se na prohlídku knihovny. Slečna Saeki, která má provázet, je štíhlá žena, která vypadá tak na pětačtyřicet. Ve své generaci je určitě z vyšších. Má na sobě modré šaty s krátkými rukávy a přes ně má přehozenou tenkou, krémově bílou vestu. Moc jí to sluší. Vlasy má dlouhé a vzadu zlehka sepnuté. Rysy má ušlechtilé a oduševnělé. Oči krásné. A na rtech jí pořád jemně pohrává úsměv, neznatelný jako stín. Nevím, jak bych to popsal, ale připadá mi ten úsměv tak nějak uzavřený a zakončený. Připomíná mi místo, ne moc velké, kam dopadá sluneční svit. Místo, jaké můžeme vidět jen někde ve vzdálených, potemnělých koutech. Světlo tam dopadá ve zvláštních tvarech. Na zahradě domu v Nogatě, kde jsem bydlel, jsme jeden takový kout a takové místo měli. Měl jsem ho moc rád, když jsem byl malý.

Dělá na mě ta slečna opravdu velký, i když taky trochu smutný a nostalgický dojem. Napadá mě, jak by bylo krásné, kdyby tohle byla moje matka. Tak jako pokaždé, když vidím hezkou (nebo sympatickou) paní středních let. Vždycky si pomyslím, že by bylo skvělé, kdyby to byla moje máma. Nemusím ani říkat, že šance, že by slečna Saeki byla opravdu moje máma, jsou skoro nulové. Ale aspoň teoreticky tady určitá nepatrná možnost přeci jenom je. Nevím totiž ani, jak moje matka vypadá. A nemám ani zdání, jak se vůbec jmenuje. Takže není žádný důvod, proč by to nemohla být právě ona.

Prohlídky se kromě mě účastní ještě jedni manželé středního věku, kteří přijeli z Ósaky. Paní je dost zavalitá a na očích má silné dioptrické brýle. Pán je hubený a účes, co má na hlavě, vypadá, jako by si násilím přičísl vlasy k lebce drátěným kartáčem. Oči má úzké a čelo široké a neustále se dívá někam k obzoru, takže vypadá jako socha z jihomořských ostrovů. Hlavní slovo v hovoru má paní, pán jí jenom přizvukuje. Taky přikyvuje obdivuje, a občas zamumlá něco, čemu se nedá moc dobře rozumět. Oblečeni jsou ti dva spíš jako na výpravu do hor, než na návštěvu knihovny. Mají na sobě oba nepromokavé vesty se spoustou kapes, na nohou bytelné šněrovací boty, na hlavách horolezecké čepice. Možná ale, že se takhle vystrojí vždycky, když se někam chystají. A rozhodně nevypadají nesympaticky. V jejich případě si sice nemyslím, jak by bylo skvělé, kdyby to byli moji rodiče, ale každopádně jsem rád, že na prohlídku nepůjdu sám.

Slečna Saeki nejdřív vysvětluje okolnosti vzniku Kómurova památníku. Obsah se skoro neliší od toho, co mi už řekl pan Óšima. Knihovna byla založena, aby zpřístupněním publikací, dokumentů a uměleckých děl shromážděných jednou z předchozích hlav rodu široké veřejnosti přispěla k rozvoji místního kulturního života. S vynaložením soukromých zdrojů rodiny byla vytvořena nadace, která teď knihovnu spravuje. Čas od času se tu konají i mimořádné akce, jako sympózia a koncerty komorní hudby. Samotná budova, postavená začátkem období Meidži odděleně od hlavního domu jako místo určené současně pro uskladnění knih a ubytování hostů, byla v období Taišó rozsáhle přestavěna na patrovou, s mnohem honosnějšími místnostmi pro hostující literáty. V době od období Taišó po období Šówa zavítalo ke Kómurům množství slavných osobností, které tu po sobě zanechaly nejrůznější památky. Jako poděkování za přijetí, kterého se jim tu dostalo, skládali básníci tanka tanky, básníci haiku haiku, literáti psali kaligrafie a malíři malovali obrazy.

„Ve výstavních prostorách v prvním patře si pak můžete množství těchto vzácných kulturních artefaktů sami prohlédnout,“ říká slečna Saeki. „Hlavně tímto způsobem docházelo v období před druhou světovou válkou k největšímu rozkvětu regionální kultury: ne zásluhou místních úřadů, ale z iniciativy bohatých nadšenců, jako byli právě Kómurové, opravdoví mecenáši zdejšího kulturního života. To, že právě z prefektury Kagawa vzešlo tolik vynikajících básníků tanka a haiku, je mimo jiné i zásluhou jejich rodu, který, počínaje obdobím Meidži, pomáhal po několik generací formovat a rozvíjet vysokou úroveň místních uměleckých seskupení. O okolnostech vzniku a vývoje těchto mnohdy velmi významných skupin bylo doposud vydáno množství studií, esejů a reminiscencí, jejichž souborná sbírka je vám k dispozici k nahlédnutí ve studovně.

Poslední generace Kómurů se už v bohatém literárním odkazu opravdu obdivuhodně vyznaly a měly pro něj vytříbený cit. Ten jim už ostatně za ta léta takřka přešel do krve. Dokázali rozpoznat opravdové talenty od diletantů a věnovat svou přízeň opravdu jen těm nejlepším, pečovat jen o ty nejambicióznější. Nikdo na světě ale, jak se říká, není neomylný. Nedá se bohužel říci, že by se jejich pozornosti a náležité péče dostalo skutečně všem autorům, kteří by si to bývali zasloužili. Například dílo básníka haiku Tanedy Santóky bylo k velké škodě téměř úplně zavrženo. Ačkoliv je podle podpisů v knize hostí známo, že tu Santóka pobyl několikrát a pokaždé tu prokazatelně zanechal své haiku a kaligrafie, tehdejší hlava rodiny mu nevěnovala valnou pozornost, protože to prý byl ‚jen užvaněný potulný mnich‘, a většinu jeho díla vyhodila.“

„Ale vždyť to je hrůza,“ řekne opravdu lítostivě paní z Ósaky. „Santóka má dneska přeci nedozírnou cenu!“

„To máte, paní, naprostou pravdu. Jenže ve své době byl Santóka pouhá neznámá existence, takže byl takový konec nejspíš nevyhnutelný. Lidé spoustu věcí pochopí, až když je pozdě,“ usmívá se slečna Saeki.

„Jo jo, tak tak,“ přitaká pán.

Pak nás slečna Saeki odvede nahoru do patra a prohlídka pokračuje. Depozitář, studovna, místnost vzácných tisků.

„Když nechával tehdejší pan Kómura stavět prostory depozitáře, snažil se přitom pokud možno vyhnout okatě delikátní, literátské architektuře ve stylu kjótských čajových místností. Namísto toho dal raději budově tvar lidových, venkovských staveb. Jistě mi ale dáte za pravdu, že zejména inventář nebo náročný způsob podlepení vystavovaných uměleckých děl jsou svým okázalým, pompézním vyvedením v naprostém protikladu s jinak až troufale prostou konstrukcí budovy. Nebo se podívejte například na tyto naprosto unikátní, elegantní řezby na mříži nad vchodem. Stavbu samotnou společně realizovali největší soudobí tesařští mistři z celého Šikoku.“

Jdeme pak všichni do patra. Schodiště se vine do pěkné výšky. Zábradlí z ebenu je vyleštěné tak, že je na něm vidět každý dotyk. Na odpočívadle je ve stěně zasazená vitráž s výjevem jelena, jak se s nataženým krkem popásá na hroznech. V patře jsou dva hostinské pokoje a veliký sál. Dřív v něm určitě byly na podlaze tatami a nejspíš se tam pořádaly bankety a slavnostní setkání. Teď má ta místnost podlahu z leštěných prken a na jejích stěnách je rozvěšená spousta kaligrafií, závěsných svitků a obrazů v klasickém japonském stylu. Uprostřed sálu stojí veliká skleněná vitrína s pamětními předměty a různými dalšími důležitými exponáty. Pokoje pro hosty jsou jeden v evropském, druhý v tradičním stylu. V evropském je veliký psací stůl a otáčecí židle, a zdá se, že tu dodnes někdo tvoří. Stůl je obrácený do místnosti a v okně za ním je vidět řadu borovic, za kterou místy prosvítá moře.

Manželé z Ósaky obcházejí sál, systematicky si prohlížejí všechny vystavené předměty a předčítají si popisky. Když paní občas začne zdaleka slyšitelným hlasem sdělovat své dojmy, pán na to přitakává, jako by jí chtěl povzbudit. Zdá se, že se ve všem dokonale shodnou. Mě osobně exponáty moc nezajímají, radši si pěkně do detailu prohlížím, jak je to tu postavené. Právě když prozkoumávám pokoj s psacím stolem, objeví se slečna Saeki.

„Jestli chceš, klidně si tu chvíli poseď,“ říká mi, když si mě všimne. „Tady sedávali i Naoja Šiga a Džun’ičiró Tanizaki. Židle byla ale tehdy pochopitelně jiná.“

Posadím se na otáčecí židli. Pak zlehka položím obě ruce na stůl.

„Tak co, nenapíšeš nám taky něco?“

Trochu zrudnu a zavrtím hlavou. Slečna Saeki se zasměje a vrátí se za manžely vedle do sálu. Zůstanu sedět a pozoruju, jak odchází. Jak se pohybuje. Jak našlapuje. Každý její pohyb je dokonale přirozený a graciézní. Neumím to dost dobře vyjádřit, ale mám pocit něčeho výjimečného. Mám pocit, jako by mi její vzdalující se postava chtěla cosi naznačit. Cosi, co se nedá vyjádřit slovy a co nejde sdělit, když je ke mně čelem. Nevím ale, co to je. Vůbec toho nevím pěknou spoustu.

Zůstanu sedět na židli a rozhlížím se po pokoji. Na stěně visí olejomalba, zřejmě krajina z místního pobřeží. Styl je trochu staromódní, ale barvy jsou nádherně živé. Na stole stojí veliký popelník a lampa se zeleným stínidlem. Stisknu spínač a rozsvítí se. Na stěně proti mně visí staré černé hodiny. Vypadají jako odněkud ze starožitnictví, ale čas, který ukazují, je přesný. Dřevěná podlaha je místy trochu prochozená a při našlápnutí tiše vrže.

Když je po prohlídce, manželé z Ósaky slečně Saeki poděkují a odejdou. Doma v Kansai jsou prý oba členové kroužku básní tanka. Paní to rád věřím, ale docela by mě zajímalo, co za básně tam píše někdo jako její muž. Z přitakávání a kývání hlavou toho moc nenaskládáte. Báseň si žádá aspoň trochu iniciativy. Ale možná, že v tom člověku poezie probouzí nějaké skryté schopnosti.

Vrátím se do studovny a dál si čtu. Odpoledne přichází ještě několik lidí. Skoro všichni mají na nose brýle na čtení. Vypadají v nich všichni úplně stejně. Čas potom plyne příšerně pomalu. Lidi jsou zažraní do literatury. Nikdo nemluví. Pár si jich u stolků dělá výpisky, ale většina z nich si posedala, kde se dalo, a teď si nehnutě jako sfingy čtou, co se dá. Tak jako i já.

V pět odložím knihu zpátky do police a vyjdu z knihovny.

„V kolik prosím vás zítra otvíráte?“ zeptám se ještě.

„V jedenáct. Zavírací den je v pondělí,“ odpoví on. „Přijdeš i zítra?“

„Jestli to nebude vadit.“

Pan Óšima přimhouří oči a zadívá se na mě. „Jistěže nebude. Knihovna je tu pro všechny, kdo chtějí číst. Můžeš kdykoliv přijít zas. Ale poslechni, ten ruksak s sebou nosíš všude? Je to pěkná tíha. Co to v něm vlastně máš? Zlatou cihlu?“

Zčervenám.

„To nic, nemusíš mi to říkat, když nechceš,“ chlácholí mě pan Óšima. A pak si gumou na konci tužky odhrne vlasy, které mu zprava padají do čela. „Tak nashle zítra.“

„Nashledanou,“ říkám já. Místo zamávání na mě na rozloučenou zakývá tužkou.

Nasednu do stejného vlaku, jakým jsem přijel, a odjedu zpátky do Takamacu. V lacinější jídelně kousek od nádraží si objednám menu s kuřecí kotletou a zeleninový salát. Přidám si rýži a zapiju to ohřátým mlékem. Pro případ, že bych měl večer hlad, si ještě v supermarketu koupím dvakrát onigiria novou vodu v PET lahvi. Pak dojdu až do hotelu, kde budu dneska spát. Nejdu rychleji, než musím, nejdu pomaleji, než je nutné. Jdu prostě tak, jako chodí všichni obyčejní lidé, jdu tak, abych ani v nejmenším nebyl nápadný.

Hotel je sice velkokapacitní, ale jinak jen obyčejná druhořadá ubytovna pro lidi na služební cestě. Zapíšu se do návštěvní knihy v recepci pod vymyšleným jménem, adresou a datem narození a zaplatím na den dopředu. Mám přitom trochu nahnáno. Nikdo si mě ale podezřívavě neprohlíží. Nikdo nekřičí: „Stůj, prokoukl jsem tě! Je ti sotva patnáct a utekl jsi z domova!“ Všechno probíhá tiše a korektně, jak se na správný business hotel sluší.

Výtah, který mě veze do šestého patra, zlověstně rachtá. Pokoj je úzká nudle a postel jako z polepšovny. Tvrdý podhlavník. Mrňavý stůl a ještě menší televize. Od slunce vyšisované záclony. Do vany si člověk tak akorát dřepne s koleny u brady. Šampón a kondicionér se nekoná. Z okna je nádherný výhled na sousední zeď. Ale má to střechu a teče tu teplá voda, takže si víc ani nemůžu přát. Usadím batoh na zem a sebe na židli a snažím se tu zabydlet.

Jsi svobodný, říkám si. Zavřu oči a snažím se přijít na to, co to vlastně znamená. Nemůžu ale na nic přijít. Teď je mi mnohem jasnější jiná věc: že jsem sám. Úplně sám, na neznámém území, jako osamělý průzkumník, co ztratil mapu i kompas. Znamená tohle svobodu? Není mi to vůbec jasné. Radši na to už dál nemyslím.

Dlouhou dobu se s koleny u brady louhuju ve vaně a pak si u umyvadla pečlivě vyčistím zuby. Zalezu do postele a ještě chvíli si čtu. Když mě to unaví, zapnu si televizi a podívám se na zprávy. Jenže v porovnání s tím, co jsem dnes zažíval na vlastní kůži já, je každá dnešní zpráva nudná a šedá. Radši televizi zase vypnu a zalezu pod deku. Hodiny už ukazují desátou. Usnout se mi ale vůbec nedaří. Mám za sebou den, jaký nepamatuju, na místě, které je pro mě totálně nové. Dnes jsou moje patnácté narozeniny. Strávil jsem je v knihovně, která byla přinejmenším zvláštní, ale rozhodně měla svoje kouzlo. Potkal jsem hned několik nových lidí. Sakuru. Taky pana Óšimu a slečnu Saeki. Naštěstí nikoho nebezpečného. Možná, že je to dobré znamení.

Pak si vzpomenu na dům v Nogatě a na otce, který tam teď musí být. Co asi říká tomu, že tam nejsem? Možná, že je rád. Anebo je z toho celý pryč. Nebo ho to vůbec nijak nebere. Anebo si třeba ještě ani nevšiml, že jsem zmizel.

Najednou mě něco napadne a vytáhnu z ruksaku otcův mobil. Zapnu ho a zkusmo zavolám naše tokijské číslo. Okamžitě se ozve vyzváněcí tón. Je tak zřetelný, že mám skoro pocit, že volám do vedlejšího pokoje a ne někam sedm set kilometrů odtud. Nečekaná jasnost toho zvuku mě skoro vyvede z míry. Nechám telefon zazvonit ještě jednou a potom zavěsím. Srdce mi divoce buší a nemůžu se uklidnit. Mobil funguje. Otec ho ještě nezablokoval. Možná si ani nevšiml, že mu zmizel ze zásuvky. Vrátím mobil do kapsy ruksaku, zhasnu lampu u postele a zavřu oči. Vůbec nic se mi nezdá. Už hrozně, hrozně dlouhou dobu se mi vůbec nic nezdálo.

6

„Dobrý den vespolek,“ pravil starý pán.

Kočka jen trochu zvedla hlavu a pozdrav tiše opětovala, evidentně jenom ze zdvořilosti. Vlastně to nebyla kočka, ale už trochu starší, velký a černý kocour.

„To máme dnes ale krásné počasí, viďte?“

„No jo,“ zabručel kocour.

„Nebe je docela bez mráčku.“

„… No jenom aby to vydrželo.“

„Myslíte, že se nám udělá ošklivo?“

„Večír se to asi zkazí. Všecko na to vypadá,“ řekl černý kocour a trochu nervózně si protáhl zadní pracku. Pak přivřel oči a ještě jednou se na starého pána před sebou zadíval.

Starý pán jen mlčel a usmíval se na kocoura.

Kocour z toho byl chvíli na rozpacích. Nakonec to vzdal: „Poslouchej …vždyť ty mluvíš?“

„Ano,“ pravil stydlivě starý pán. Potom na znamení úcty smekl svou už dost obnošenou turistickou čepici. „Nepovede se to vždycky a s každou kočičkou, ale když jde všechno dobře, jednodušší popovídání, jako třeba teď, se obvykle podaří.“

„Hm,“ vyjádřil se k tomu stručně kocour.

„Nebude vás obtěžovat, když si tu Nakata na chvíli sedne? Dost se už nachodil a je unavený.“

Černý kocour pomalu vstal, několikrát zahýbal sem tam dlouhými vousky a pak si zívl, div si čelisti nevykloubil. „Jen se posaď, mně to nevadí. Nebo spíš: vadí, nevadí – sedni si prostě, kam chceš a kdy chceš a kdo ti do toho má co mluvit.“

„Děkuji vám uctivě,“ pravil starý pán a usadil se vedle kocoura. „Nic naplat, vždyť už Nakata chodí sem a tam od šesti hodin od rána.“

„Tak ty se jmenuješ Nakata?“

„Ano prosím, Nakata. A co vy, pane kocoure?“

„Už jsem zapomněl,“ řekl černý kocour. „Kdysi jsem myslím jméno měl, ale pak už mi na nic nebylo, a tak co s ním.“

„Ano. Co je nepotřebné, na to jeden hnedle zapomene. To Nakata dobře zná,“ pravil starý pán a poškrábal se v rozpacích na hlavě. „Mimochodem, pane kocoure, vy asi neračte být nikde chován, že?“

„Kdysi mě myslím i někde chovali, ale kde ty časy jsou. Občas mi někde dají něco k jídlu, ale chovat mě nikdo nechová.“

Pan Nakata jen přikývl a na chvilku se odmlčel. Pak se zeptal: „Promiňte, pane kocoure, ale nemohl by vám Nakata říkat pan Ócuka?“

„Ócuka?“ Černý kocour se na pana Nakatu překvapeně zadíval. „Hele, kamaráde, o co ti jde? Proč Ócuka? A co to vůbec je?“

„Ne ne, to prosím vůbec nic neznamená. To prosím jenom Nakatu právě teď napadlo. Co nemá jméno, to si dobře nepamatuje, a proto vám jen chtěl nějaké jméno dát. Jméno je prosím pohodlné. Se jménem si i takový hlupák jako Nakata srovná do hlavy, a lépe si zapamatuje, že tehdy a tehdy potkal odpoledne na nezastavěném místě ve druhém čóme tam a tam pana Ócuku a popovídal si s ním.“

„Já ti nevim,“ řekl černý kocour. „Jméno, to není nic pro kočku. Takhle něco, co voní, nebo se na to dá šáhnout, to bych bral spíš. S tím problémy nemívám.“

„Ano prosím, tomu Nakata dobře rozumí. Jenže, pane Ócuko, člověk, ten je prosím jiný. Musí vědět kolikátého je a jak se kdo jmenuje, aby si mohl pamatovat nejrůznější věci.“

Kocour jen odfrkl. „To máte pěkně blbý, jen co je pravda.“

„Je to prosím přesně tak. Že je tolik věcí, co si člověk musí pamatovat, to je zatrápená věc. Takový Nakata například si musí pamatovat, jak se jmenuje pan starosta, jaké má číslo autobus, všechno. Na každý pád, pane kocoure, mohl by vám Nakata říkat pane Ócuko? Ale vám to je asi nepříjemné?“

„Že bych z toho byl zrovna u vytržení, to se říct nedá. Ale na druhou stranu mě to ani nesloží. Takže klidně, třeba i Ócuka, když chceš. I když nemám dojem, že by to ke mně dvakrát patřilo.“

„Pane kocoure, jste velice laskav a Nakata je vám opravdu zavázán. Uctivé díky, pane Ócuko.“

„Poslechni, ty ale mluvíš i na člověka vážně dost divně, víš to?“ opáčil pan Ócuka.

„Ano, to prosím Nakata slyší každou chvíli. Nakata to ale jinak neumí. Takhle to dopadne vždycky, když promluví. Je totiž hloupý. Dřív hloupý nebyl, ale když byl malý, stala se mu prosím nehoda a zhloupl. Ani psát neumí. Nepřečte si ani knížku, ani noviny.“

„To neumím ani já – ne že bych se tím chtěl nějak chlubit,“ řekl kocour a několikrát si olízl polštářky na pravé přední tlapce. „Ale myslí mi to normálně, a psaní mi nijak neschází.“

„Ano, pane kocoure, mezi vámi kočkami to ráčí být přesně tak,“ pravil pan Nakata. „Jenže člověk, co neumí psát, je hloupý. Když někdo neumí číst noviny a knížky, tak je pro ostatní hlupák. Je to už tak zařízené. Podívejte se třeba na Nakatova otce, umřel už sice před dlouhou dobou, ale byl to vážený pan učitel na vysoké škole a učil tam žáky předmět teroryje financí. Pak má ještě Nakata dva mladší bratry, oba dva moc chytré. Jeden dělá vycep rezydenta v jednom místě, co se jmenuje Itóčú Korkorejšn, a druhý pracuje v minizderstvu mezináhrobního odchodu a průjmyslu.Oba dva bydlí ve velikém domě a můžou si dávat k jídlu úhoře. To jen Nakata je hloupý.“

„Ale dovedeš přece mluvit s kočkama, nebo ne?“

„Ano,“ řekl na to pan Nakata.

„To přece jen tak někdo neumí.“

„To máte, prosím, pravdu.“

„Takže nemůžeš bejt zas takovej hlupák.“

„Ano, vlastně ne, totiž, takovým věcem Nakata nerozumí. Ale už odmala mu všichni v jednom kuse říkají, že je hloupý a hloupý, takže si už neumí představit, že by to tak nebylo. Nepřečte si ani název stanice, takže si ani nemůže koupit lístek a jet vlakem. Jen občas se může svézt po městě speciálním autobusem pro hendykupované, pokud mu ho ukážou.“

„Aha,“ řekl na to kocour, i když tomu zrovna dvakrát nerozuměl.

„A navíc ho nikde nevezmou do práce, když neumí psát.“

„Z čeho teda prosímtě žiješ?“

„Nakata dostal potvoru.“

„Potvoru?“

„Dostává peníze od pana starosty. Bydlí v Nogatě v pokojíku jednoho bytu v domě, co se jmenuje Šóejsó.Třikrát denně se nají.“

„Tak to se nemáš tak zle… aspoň teda podle mě.“

„Ano prosím, je to, jak račte říkat. Vůbec to není zlé,“ pravil pan Nakata. „Neprší tam a nefouká a Nakatovi tam nic neschází. Taky ho občas někde požádají, aby jim jako třeba teď vyhledal zaběhnutou kočičku. Dostává za to odměny. Ale o tom prosím nikomu ani muk. Pan starosta se to nesmí dozvědět. Třeba by pak Nakatovi ještě vzali potvoru, protože má peněz nazbyt. Odměny, co dostává za kočičky, nejsou zrovna největší, ale aspoň si Nakata může občas dát úhoře. Nakata úhoře moc rád.“

„To jsme dva, kamaráde. I když jsem ho měl jen jednou, a tak dávno, že už ti ani nevím, jak to vlastně chutnalo.“

„Ano prosím, úhoř je moc, moc dobrý. Je to něco jinačího než ostatní jídla. Některá jídla se dají nahradit, ale Nakata nezná nic, co by mu nahradilo úhoře.“

Po silnici před prázdnou parcelou přešel nějaký mladík se psem labradorem, který měl kolem krku uvázaný červený šátek. Pes chvilku po očku pokukoval po panu Ócukovi, ale nakonec ho nechal na pokoji. Ti dva, co seděli na parcele, se radši na chvilku odmlčeli a čekali, až člověk se psem zmizí z dohledu.

„Říkals, že hledáš zatoulaný kočky?“

„Ano prosím. Nakata chodí hledat ztracené kočičky. Protože umí s kočičkami mluvit, sežene si od nich nejdřív co nejvícimfornací a pak už snadno přijde na to, kam se ta kočička poděla. Takže mu hledání kočiček moc dobře jde a každou chvíli ho někde prosí, aby jim našel tu jejich zaběhnutou. V poslední době už Nakata chodí hledat skoro každý den. Protože za nimi ale nemůže vycházet moc daleko, má stanovené, že je bude hledat jenom tady po Nakanu. Jinak by se totiž mohl ztratit sám.“

„Teď zrovna asi taky nějakou hledáš, co?“

„Ano prosím, přesně tak. Teď Nakata hledá jednoroční trojbarevnou kočičku Sezamku. Tohle je její obrázek.“ Pan Nakata vytáhl z plátěné tašky, kterou měl přes rameno, barevnou kopii fotografie a ukázal ji panu Ócukovi.

„Tak prosím, tahle kočička. S takovýmhle hnědým obojkem proti blechám.“

Pan Ócuka natáhl krk a zadíval se na fotografii. Pak zavrtěl hlavou.

„Hm, tak tu jsem teda fakt neviděl. Znám tu jinak skoro každýho, ale tuhle prostě ne. Nepotkal jsem ji tu, ani jsem o ní nic nezaslech.“

„Opravdu? To je škoda…“

„Mimochodem, kamaráde, hledáš ji už dlouho?“

„Dneska už to prosím bude takové – jeden – dva – tři dny.“

Pan Ócuka se na chvíli zamyslel. Pak řekl tohle:

„Řekl bych, že to pro tebe nebude žádná novina, ale my kočky jsme tvorové, co jen tak snadno neměněj svoje zvyklosti. Většinou žijem hezky podle pravidel a neměníme to, pokud se už jó něco nepřihodí. Tím myslím třeba, že na jednoho přijdou choutky na ženskou nebo ňáká nehoda, většinou to bejvají tyhle dvě věci.“

„Ano prosím, to prosím Nakata ví.“

„Jestli jsou za tím choutky, tak se myslím zakrátko vrátí sama, až ji to pustí. Víš vlastně, co jsou to choutky?“

„Ano prosím. Sám na sobě to Nakata nezažil, ale většině z toho rozumí. Jsou to ty záležitosti s pindíkem, viďte?“

„Správně, kamaráde, záležitosti s pindíkem,“ zvážněl naráz pan Ócuka. „Jenže, jestli v tom je nehoda, bude to s jejím návratem asi horší.“

„Ano prosím, svatá pravda.“

„Je taky možný, že ji popadly chutě, zaběhla se přitom někam daleko a teď nezná cestu zpátky.“

„Ani Nakata by neznal cestu domů, zaběhnout se někam mimo Nakano.“

„Já sám to párkrát zažil. Ale to už je dávno, to jsem ještě bejval mladej,“ zasnil se na chvilku pan Ócuka. „Jo jo, kamaráde, jak nevíš, kudy zpátky, zpanikaříš. V tu ránu se ti před očima zatmí a seš namydlenej. To je na houby. S tím sexem jsou stejnak jen samý problémy. Jenže jak tě to popadne, nemyslíš než na to jedno. Co bude dál, o tom neuvažuješ. To je prostě sex. Takže je možný, že se ta ztracená – jak jsi říkal, že se jmenuje?“

„Myslíte Sezamku?“

„Přesně tu. Co se mě tejká, rád ti ji pomůžu najít. Takovýhle tříbarevný roční ucho, který zatím jenom vykrmovali někde v rodině, ještě vůbec neví, o čem je svět. Servat se to neumí, jídlo si to samo nesežene – no jeden by zaplakal. Bohužel jsem ji ale fakt nikde neviděl. Řekl bych, že to musíš zkusit ještě i jinde.“

„Opravdu. Zrovinka jak říkáte, bude třeba zkusit to ještě i jinde. Promiňte prosím, pane Ócuko, že vás Nakata obtěžoval, právě když jste si chtěl zdřímnout. Nejspíš se tu zase zakrátko ukáže, kdybyste tu mezitím viděl Sezamku, dejte pak prosím Nakatovi určitě vědět. Snažně vás prosí, abyste mu, co to půjde, pomohl. I když to od něj není právě zdvořilé.“

„Ale jakýpak omlouvání. Bezvadně se s tebou povídalo. Klidně se zase stav… někdy. Když je hezky, bejvám tu v tuhle hodinu docela často. Když prší, zalezu si většinou támhle pod schody do svatyně.“

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Kafka na pobřeží.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.