Michal Ajvaz

Cesta

na jih

Druhé město

Brno 2008

© Michal Ajvaz, 2008

© Druhé město, 2008

ISBN 978-80-7227-278-5

První díl
Dva bratři

Libyjské moře I

1. Loutro

Upíjel jsem z malého šálku silnou řeckou kávu a díval se na hladinu Libyjského moře, před okamžikem slunce zmizelo za skálou, jež se na západním konci malého zálivu zařezávala do hladiny a teď vypadala jako hromada černého kamení, které kdosi vysypal do moře; rudý přísvit dosud rozleptával její obrys, jako by za ní planul tichý požár. Albánský chlapec, který mi nosil kávu, ještě nesroloval modrobíle pruhovanou plachtu, jež od rána chránila hosty taverny před žhavým sluncem, slyšel jsem, jak lem látky tiše pleská ve vánku, který se začal zvedat od moře a pečlivě teď na kovově lesklé hladině modeloval nízké vlnky s ostrým zubatým hřbetem. Neviditelné slunce se ještě ohlašovalo na vrcholku útesu na východní straně zálivu posledním oranžovým světlem, ve kterém vystoupily tmavé stíny v klikatých průrvách. Bílé taverny a penziony na protější straně zálivu se už ponořily do namodralého stínu, i když jejich zdi budou vydechovat teplo ještě dlouho do noci.

Nastala hodina, v níž se každý den po zátoce rozlilo ticho, které bylo zcela jiné než ticho malátného poledne, kdy slunce žhnulo vysoko na obloze a vypalovalo v hlavě všechny myšlenky, bylo také jiné než ticho, do něhož se záliv nořil brzy po půlnoci, kdy odcházeli spát poslední hosté taveren, to ticho, jež otevřenými dveřmi na balkon zaplavovalo můj pokoj a jehož krásné zvuky — skřípání řetězu loďky, šramot větve šátrající po zdi — každonoční kouzlo proměnilo v hlasy postav z přicházejícího snu: v Loutru sice za poslední tři roky přibyly dva nové bary, ale nezdálo se, že by vesnice, kterou tvoří jen oblouk bílých domků namačkaných mezi mořským zálivem a strmou skalní stěnou, někdy mohla propadnout nočnímu životu.

Ticho, které vládlo ve chvíli mezi pozdním odpolednem a přicházejícím večerem, bylo utkáno ze šplouchání nízkých vlnek, pleskání plachty, šelestění měkkého papírového ubrusu, jehož cíp nadzvedával mírný vítr, vzdáleného cinkání zvonků ovcí sbíhajících se ke korytu, do kterého jim v tuto hodinu majestátní opálený stařec sypal jakousi šedivou kaši. Někdy se na moři ozvalo vrčení motoru vzdáleného člunu; hlas loďky sílil, až ve chvíli, kdy se člun dotkl nízké kamenné zídky, zavyl a ztichl, ale ani tento zvuk nenarušil tkaninu ticha, byl do ní vpletený jako trochu výraznější vzor, který vystupuje na jednom místě vybledlého koberce. Tiché zvuky měly za následek, že myšlenky často začínaly sjíždět po hladkém svahu do spánku a snu, byly poznamenané tím nedokonaným usínáním, rozvinovaly se lehce samy od sebe a přivolávaly vzdálené nebo hluboko zasuté obrazy; a mysl měla také sklon slyšet v tichých zvucích šepot mnoha příběhů — tady na břehu Libyjského moře mě napadlo, že vyprávění Knihy tisíce a jedné noci se všemi svými zázraky a podivuhodnými setkáními se zrodilo z šumů, bzučení, chřestění a šelestů jižního ticha.

Ozvalo se pravidelné skřípání; Albánec točil klikou rumpálu a stahoval plachtu. Nad mou hlavou se otevíralo nafialovělé nebe s jediným nehybným mráčkem, dosud růžově zářícím, třebaže slunce už zmizelo za mnoha obzory, za mnoha horskými jazyky, které klesaly do moře a byly navrstveny za sebou jako kulisy obrovité scény. I Táňa, dívka z Ukrajiny, která v taverně pracovala jako číšnice, pokojská a pomocnice v kuchyni, podlehla kouzlu, i když v tuto dobu ovládlo záliv každodenně a ona tu žila už pátým rokem; viděl jsem, jak se zastavila s podnosem v ruce na bílých schůdcích do kuchyně a dívala se bez hnutí na lesklou hladinu zálivu.

Chvíle pozdního odpoledne jsem měl nejraději z celého dne. Byl už konec září, ale vysoké štíty pohoří Lefka Ori nedovolily větru a mrakům od severu proniknout až k mořskému břehu, a tak bylo tady na jižním pobřeží Kréty přes den pořád stejné vedro jako v srpnu. V posledních letech jsem si zvykl jezdit sem v době, kdy se ve skalnaté krajině nad mořem rozsvěcejí poslední horké dny — zjistil jsem, že když svůj život očistím v jasném světle a zasadím jej alespoň na pár dní do dalekého obzoru, zimní neklid, nespavost a zoufalství přicházejí později a jsou mírnější. Několik hostů z hotýlku Porto Loutro ještě leželo na modrých lehátkách na malé pláži uprostřed zálivu a vystavovalo těla poničená horkem chladivému vánku. Jiní vstávali, halili se do županů a odcházeli, aby se převlékli k večeři, slyšel jsem skřípání mokrých oblázků pod sandály. Teď už z útesů na východě slétl oranžový přísvit a skála na západě ztratila palčivou auru, první z taveren na protější straně zálivu už rozsvítila světla a ostatní ji rychle následovaly; na ocelově šedé hladině přibývaly roztřesené světelné sloupky. Viděl jsem, jak v taverně Blue House číšník snímá plachtu z jasně osvětleného skleněného boxu, v němž jsou vystavena večerní jídla, na hladině zazářila nová světelná páska; díval jsem se, jak se bratři Vangelis a Jorgos, majitelé podniku, proplétají mezi stoly, k nimž usedali první hosté.

2. Martin

A pak se takřka v jediném okamžiku všechny vzdálené obrysy rozplynuly, na záliv i skály klesla noc, ze záplavy světla, ze které mě pořád ještě bolely oči, zbyly jen mihotající se tečky na nebi, blikající červená svítilna nízkého majáku na skalnatém ostrůvku, náhrdelník lamp, položený podél zátoky, chvějící se sloupky na hladině a na východě nehybný světelný roj, který se třpytil jako zlatý prach na černém sametu a o němž jsem věděl, že to jsou vzdálená světla Chory Sfakion. Rozhlédl jsem se kolem sebe a viděl jsem, že u většiny stolů v taverně sedí hosté; uvědomil jsem si, že jsem už nějakou dobu slyšel šum hlasů, který se mísil se šploucháním vln; vynořovaly se z něho útržky anglických, francouzských, německých a řeckých vět, cítil jsem vůni masa navlečeného na rožeň, kterým elektrické zařízení pomalu otáčelo nad plechovým korýtkem s oharky dřevěného uhlí.

Mezi stoly se objevil můj známý z předvčerejška, nesl si pod paží tlustou knihu. Když mě míjel, pozdravil mě skoro neznatelným kývnutím hlavy; viděl jsem, že na chvíli zaváhal v chůzi, rozmýšlel se, jestli by si neměl přisednout, ale nakonec se posadil k vedlejšímu stolu. Ještě jednou se na mne usmál, chvíli listoval v knize, ale pak ji otevřenou odložil na modrobílý ubrus a stejně jako já se zadíval na světla na hladině. Už jsem o něm věděl, že se jmenuje Martin a že je náruživým čtenářem s podivuhodným literárním vkusem. Seznámil jsem se s ním díky svému nevyléčitelnému zlozvyku, který mě odedávna nutí zjišťovat, co cizí lidé čtou. Dělám to všude a všemi možnými způsoby, které občas překročí meze slušného chování.

Poprvé jsem si Martina všiml přede dvěma dny v malé taverně u oblázkové pláže Sweetwater Beach či Glyka Nera; ten podnik je vlastně jen křivá plechová bouda a pár stolků a křesílek z umělé hmoty, jež se tísní pod děravou rákosovou stříškou na betonovém bloku v moři, který je možné přejít z jednoho konce na druhý čtyřmi kroky. Když jsem do taverny přišel po úzkém můstku, který tvořilo jediné houpající se prkno, uviděl jsem tmavou postavu na pozadí jasného mořského horizontu: hubený, asi tak sedmadvacetiletý muž v plavkách a v tričku se skláněl nad knihou; a ve mně se hned probudila má mánie, sedl jsem si k vedlejšímu stolku a pošilhával po stránkách, na kterých ležel pruhovaný stín rákosu, ale písmena byla příliš malá, abych mohl přečíst jediné slovo. Neznámý za chvíli odložil otevřenou knihu na umakartovou desku stolku, zvolna upíjel mléčně zbarvené ouzo a díval se na ostrov Gavdos, který na mořském obzoru připomínal zářící oblak. Pak jedním dlouhým douškem dopil, zavolal na číšníka a zaklapl knihu. A já s překvapením zjistil, že je to třetí díl českého překladu Knihy tisíce a jedné noci, ten díl, který obsahuje Dobrodružství Sindibáda Námořníka.

Potěšilo mě, že jsem se na jižní Krétě setkal s knihou, kterou jsem měl rád a v níž jsem si často četl před spaním, ale okamžitě jsem také pocítil znepokojení, jaké se mě zmocňuje vždycky, když se na cestách setkám s někým, kdo přijel z Čech. Už mockrát jsem se přesvědčil, že turista, který v cizině narazí na svého krajana, pokládá za své právo, nebo snad dokonce povinnost pustit se s ním do rozhovoru a obtěžovat ho nepřetržitým mluvením o nejnudnějších věcech. Proto kdykoliv jsem v cizí zemi zaslechl česká slova, okamžitě jsem začal provádět opatření, která měla znemožnit, aby kdokoliv mohl poznat, odkud jsem přijel. A tak jsem i teď rychle dopil kávu, vrátil se na pláž ke svému ručníku a honem jsem schoval do tašky český časopis a igelitovou tašku z pražského supermarketu, které by mě mohly prozradit.

Neznámý čtenář byl na pláži také sám, ležel nedaleko ode mne. Skutečnost, že jsem zapřel svou národnost, abych se vyhnul rozhovoru s ním, mi nezabránila, abych se nezajímal o několik knih, které byly rozházené na jeho rohoži, a tak když se šel vykoupat, vstal jsem a začal se kolem ní nenápadně procházet. Co jsem uviděl, mě udivilo. Kromě Knihy tisíce a jedné noci bylo na rohoži ještě šest knih; o tubu s opalovacím krémem se opíralo rozpadající se předválečné vydání Záhadných případů Sherlocka Holmese, vedle nich na obálce potrhaného anglického paperbacku s názvem Live and Let Die mazlivě tiskl tvář ke své pistoli usmívající se James Bond ve smokingu a sněhobílé košili, pod bondovkou vyčnívala kniha, z níž bylo vidět jen jméno autora; byl jím Giovanni Pico della Mirandola. O kus dál ležela knížka, na jejíž přední straně jsem četl: Novalis, Učedníci saiští. Pod ní byla ještě jedna hodně tlustá a jedna hodně tenká kniha, jejichž názvy ani jména autorů se mi ale nepodařilo přečíst.

Příští den jsem neznámého zase uviděl v taverně na Glyka Nera, stejně jako včera tu seděl se skleničkou ouza v ruce a díval se k mořskému obzoru; vítr pomalu obracel stránky v tenké knížce, která před ním ležela otevřená na stole. Podle ilustrací jsem hned poznal, že je to sbírka matematických hádanek Lewise Carrolla. Co mají společného orientální pohádky, detektivka, špionážní příběh, filosofické dílo renesančního novoplatonika, próza romantického básníka a matematické hádanky oxfordského logika a spisovatele? Touha poznat, jaký člověk si bere na dovolenou takovou směsici knih, byla najednou silnější než nechuť ke konverzaci v češtině, a tak jsem udělal něco, co jsem na svých cestách ještě nikdy neudělal: oslovil jsem krajana. Cítil jsem se přitom nesmírně trapně, protože teď jsem byl já v roli toho, kdo obtěžuje; a na výrazu tváře neznámého bylo vidět, že je možností popovídat si v rodném jazyce stejně málo nadšený, jako bývám v podobné situaci já. Ale už po krátké chvíli jsme zjistili, že nechuť mluvit v cizí zemi česky není jediná věc, kterou máme společnou, a že rozhovor s někým, kdo přijel ze stejné země, nemusí být tak hrozný zážitek. Nemluvili jsme ostatně moc dlouho, vlastně jsme si vyměnili jen pár vět; ale dozvěděli jsme se jeden o druhém, že čteme stejné knížky a oba máme rádi slunce a Středozemní moře; Martin se mi také stačil zmínit, že nedávno dokončil studia a teď pracuje jako asistent na katedře filosofie na pražské filosofické fakultě. Když jsem se ho zeptal, kdy přiletěl na Krétu, řekl, že přijel vlakem a lodí. Zdálo se mi, že se chystá o nezvyklém způsobu cestování z Prahy na vzdálený ostrov říct něco víc, ale pak si to rozmyslel a sdělil mi jen, že se usídlil v ospalém Loutru, protože se po cestě cítí dost unavený a potřebuje si odpočinout na klidném místě; čeká tu na svou přítelkyni, která už je také na Krétě a má za ním přijet za několik dní. O tom, proč nejsou spolu, mi také nic neprozradil.

3. Za co může Kant

Tlustý svazek, který teď ležel na stole, byl zřejmě poslední knihou z hromady na rohoži, kterou jsem ještě neznal. Slyšel jsem, že si Martin objednává zapékaný lilek s fetou; zatímco čekal na jídlo, roztržitě v knize listoval. Uvědomil jsem si, že jsem ho ještě neviděl číst déle než minutu nebo dvě; přestože si vzal na dovolenou tolik knih, zřejmě se nedokázal na čtení vůbec soustředit. Když před něj Táňa postavila talíř s lilkem, na kterém se v horkém olivovém oleji roztékal bílý ovčí sýr, a mosazný džbánek s místním vínem, zaklapl knihu a já se hned podíval na tmavou vazbu; v jejím středu jsem uviděl ovál, v něm stříbrnou siluetu mužské hlavy v paruce se zdviženým copánkem a nad ním napůl setřená stříbrná písmena titulu: Immanuel Kant, KRITIK DER REINEN VERNUNFT. Zvedli jsme skleničky a na dálku si připili. Kant na stole v taverně mě už nepřekvapil, do společnosti ostatních Martinových knih se docela hodil; ale nedalo mi to, abych na knížku neukázal a nepoznamenal: „Trošku zvláštní čtení na dovolenou.“

„Píšu o Kritice čistého rozumu disertační práci,“ řekl Martin jakoby na omluvu, „a mám co dohánět; v poslední době jsem se psaní moc nevěnoval, od poloviny září jsem pořád na cestě.“

Chvíli mlčel a pak dodal: „A přitom nebýt Kritiky čistého rozumu, na žádnou cestu bych nikdy neodjel a neseděl bych tady…“

Bylo jasné, že Martin tuhle větu vyslovil jen proto, abych se ho zeptal, jak to s jeho cestou bylo. Už včera se mi zdálo, že by mi chtěl o ní vyprávět, ale současně z toho má z nějakého důvodu strach. Nejspíš se potřeboval vypořádat s nějakými událostmi, které se mu přihodily, a zároveň se bál k nim vracet. Zvláštní bylo i to, jak o cestě mluvil. Je hodně způsobů, jak vyslovit slovo cesta, a Martin to dělal, jako by měl na mysli nějaké dlouhé dobrodružné putování po několika světadílech — ale přitom mi řekl, že vyjel z Prahy teprve před dvěma týdny; a o tom, že by se z Čech na Krétu dostával oklikou přes jiné světadíly, jsem pochyboval.

Bylo zřejmé, že Martin cítí nutkání vyprávět nějaký příběh a že se mu zdá, že bych mohl být docela dobrý posluchač. Já se ale neuměl rozhodnout, jestli mám připustit, aby krásné šumy krétského ticha, které jsem poslouchal celý týden a pořád jsem jich neměl dost, přehlušila slova nějakého dlouhého příběhu, i kdyby byl kouzelnější a napínavější než příběh Sindibáda Námořníka. Ale zároveň jsem cítil zvědavost; kromě toho, že mě znepokojoval tón, jakým Martin o své cestě mluvil, bych také docela rád věděl, proč ho cesta, na kterou se vydával kvůli své disertaci o Kantovi, zavedla zrovna na pláže jižní Kréty, a ne třeba do Heidelbergu nebo Freiburgu. Co má Loutro mezi skálou a mořem společného s Kantem, který jak známo nikdy neopustil Královec? Pak jsem si vzpomněl, že vesnice neleží tak daleko od univerzitního města Rethymno, a zeptal se Martina, jestli přijel na Krétu k nějakému zdejšímu odborníkovi na Kanta.

„Vůbec jsem netušil, že skončím tady,“ řekl. „Vyjel jsem jedné noci z Hlavního nádraží v Praze, myslel jsem, že jedu na jeden den do Bratislavy… A vlastně jsem vás trochu zmátl. Řekl jsem, že jsem se vydal na cestu kvůli Kritice čistého rozumu, ale měl jsem ještě říct, že to nebylo kvůli knize.“

„Copak se takhle jmenuje ještě něco jiného než kniha? Natočil podle Kanta někdo film?“

Martin mou otázku kupodivu za vtip zřejmě nepokládal. Zamyslel se, jako by vzpomínal, jestli někdy viděl v kině něco podle Kanta, a pak řekl: „Myslím, že Kritiku čistého rozumu nikdo nezfilmoval. Ale byl podle ní zkomponovaný balet.“

„Vydal jste se na cesty kvůli baletu? Snad jste se nezamiloval do baletky a nepronásledoval ji po Evropě?“ řekl jsem radostně.

Ani teď se Martin neusmál, jen zavrtěl hlavou; snad mu připadalo, že by se mu něco takového mohlo docela dobře stát. Napil se vína a pak řekl: „Odjel jsem kvůli zločinu, který se stal při představení baletu Kritika čistého rozumu.“

„Zločin při baletním představení? Někomu ukradli v šatně kožich?“

„Ne, šlo o vraždu. Na konci druhého dějství byl zastřelen Petr Quas, člen představenstva finanční skupiny Phoenix Group,“ řekl klidně.

„A ví se, kdo je pachatelem? Snad to nejste vy? Někoho jste zabil a prchal jste přes polovinu Evropy před policií?“ zeptal jsem se překvapeně. To by samozřejmě byla vůbec nejlepší verze. Ale nezdálo se mi, že Martin vypadá jako vrah.

„Ne, já ho nezabil,“ řekl Martin. „Vrahem byla Věc o sobě.“

„Tenhle vtip jsem nepochopil.“

„To není vtip. Vrahem byla osoba, která v baletu tančila úlohu Věci o sobě. Ding an sich.“

„Potom měla policie snadnou práci, stačilo, aby si v divadelním programu přečetli jména účinkujících.“

„Bohužel to nebylo tak jednoduché. Ukázalo se totiž, že part Věci o sobě tančil vetřelec, kterého nikdo neznal.“

Pořád jsem nic nechápal. „Když tančil, tak byl přece na jevišti, a museli ho vidět všichni diváci.“

„Jenže, jak možná víte, věc o sobě je u Kanta zcela nepřístupná lidským smyslům a lidskému poznání.“

„No a?“

„Maska toho, kdo tančil její roli, vypadala podle toho. Tanečník byl zahalený od hlavy až k patě a nebylo možné ho poznat.“

„Dobře, to bych pochopil. A jak souvisí vaše cesta s tím, co se stalo v divadle?“

„Odjel jsem, abych vypátral, kdo je pachatelem vraždy.“ Martin se zase na chvíli odmlčel, pak se opravil: „Vlastně jsem odjel především proto, abych vypátral pachatele jiné vraždy, je to celé trochu složité…“

Teď už byla moje zvědavost silnější než touha po hlasech krétského ticha. „A nechtěl byste mi povědět příběh vaší cesty od začátku?“ řekl jsem. Martin na tuhle výzvu čekal. Vzal si hned džbánek s vínem, přesedl si k mému stolu a s pohledem upřeným na tmavou mořskou hladinu začal vyprávět.

Vražda v divadle I

1. Želva

„Už jsem vám řekl, že píšu disertační práci o Kantovi; jejím tématem jsou rozdíly mezi prvním a druhým vydáním Kritiky čistého rozumu. Začal jsem ji psát na podzim a pracoval jsem soustředěně celou zimu; každý den jsem chodil do velké studovny v univerzitní knihovně, přicházel jsem tam ráno ještě za tmy, a když se ve velkých oknech rozednívalo a já zhasínal lampičku, leželo už přede mnou na desce stolu několik popsaných stránek. Když jsem z knihovny odcházel, byla už zase tma. Bydlím v Libni a zvykl jsem si vracet se každý večer domů pěšky; během cesty jsem znovu promýšlel, co jsem ten den napsal, a často se mi stávalo, že jsem při večerním návratu na rohu některé ulice nebo před výlohou nějakého obchodu najednou přišel na řešení problému, s kterým jsem se celý den trápil.

Před Libeňským mostem jsem pokaždé míjel zeď polepenou roztrhanými plakáty. Nikdy jsem se na ně nepodíval, tak jako jsem kromě červených a zelených postaviček semaforů a louží na chodníku nevnímal nic z pořád stejných ulic, kterými jsem procházel; zeď s plakáty jsem pokaždé zaznamenal jen jako velký barevný koberec, který kolem mne pomalu proletěl v bledém přísvitu pouliční lampy. Pak přišlo jaro a já už se vracel z knihovny domů za světla. Nikdy jsem rituální cestu pěšky nevynechal, ani když pršelo nebo byla bouřka. Jednou v květnu jsem procházel kolem plakátů a zdálo se mi, že jsem uprostřed roje písmen zahlédl koutkem oka název Kantova díla, na které jsem celý den myslel. Byl jsem přesvědčený, že ta slova vykouzlilo na barevné ploše mé podvědomí; něco podobného se mi stávalo dost často. Vrátil jsem se a začal si prohlížet plakáty, ještě vlhké a zkrabatělé po odpoledním dešti, protože mě zajímalo, jaká slova se proměnila v název Kantovy knihy. Byl jsem hodně překvapený, když jsem uviděl plakát v zelinkavé barvě, na kterém bylo černými písmeny vytištěno:

Tomáš Kantor

&

Immanuel Kant

Kritika čistého rozumu

balet

podle knihy Immanuela Kanta

hudba a libreto Tomáš Kantor

Tančí baletní soubor Plameňák

Představení se konají každou středu v květnu a červnu

ve 20 hodin v divadle Želva

Toho dne byla zrovna středa. Věděl jsem, že divadlo Želva je nedaleko; je to nízká budova vedle železniční trati, bývalo v ní kdysi kino, do kterého jsem v dětství chodil skoro každý týden. Díky tvaru své plechové střechy skutečně připomíná obří želvu, která se bezradně zastavila před kolejemi a neví, co dál. Podíval jsem se na hodinky; bylo sedm. Chvíli jsem nerozhodně stál před plakáty. Byl jsem unavený a bolely mě oči, celou cestu jsem se těšil, jak se doma natáhnu na postel a budu poslouchat hudbu. Ale také jsem byl zvědavý na balet s tak podivným námětem — a ke zvědavosti se ještě připojila touha posadit se znovu do hlediště, kde jsem jako dítě sledoval nejúžasnější filmy svého života.

A tak jsem za pár minut stál na náměstíčku a díval se po letech na Želvu na protější straně. Vedle mne byla restaurace, k jejíž zdi se na chodníku tiskly čtyři stolky; měl jsem ještě čas, a tak jsem se k jednomu z nich posadil a objednal si utopence a malé pivo. Zapadající slunce se proplétalo větvemi tmavých stromů, nad kterými se táhly dráty železniční trati; náměstí bylo zatím tiché a prázdné, ale za chvíli se už začaly objevovat první hloučky návštěvníků; byli to mladí lidé ve svetrech a džínách, postávali před Želvou a volali zdálky na ty, kdo přicházeli; zdálo se, že všichni se navzájem znají. Před osmou jsem zaplatil a přešel náměstí; koupil jsem si lístek u okénka pokladny, které se od doby mého dětství vůbec nezměnilo; i tmavé létací dveře se dvěma kulatými zasklenými otvory byly pořád stejné. Ani zařízení sálu nový majitel nevyměnil; stál jsem v chodbičce a vychutnával zatuchlou vůni, ze které se vynořovaly obrazy, přejížděl jsem pohledem vroubkované řady sklopených dřevěných sedadel, kde se zatím usadilo jen sedm nebo osm diváků. Také šedovlasá uvaděčka v modrém silonovém plášti vypadala jako přízrak z minulosti. Koupil jsem si od ní program a posadil se s ním doprostřed prázdné řady.

Chvíli jsem jen zasněně naslouchal vrzání sklápěných křesel jako magické hudební skladbě; pak jsem se začetl do programu. Většinu textu tvořilo dlouhé povídání o amatérském experimentálním souboru Plameňák, které jsem zběžně přelétl. O baletu jsem se dozvěděl, že má ve shodě s oddíly Kantova díla tři akty, které se jmenují Transcendentální estetika, Transcendentální analytika a Transcendentální dialektika; až na poslední stránce jsem našel zmínku o autorovi hudby a libreta. Stálo tam: Tomáš Kantor se narodil v roce 1968 v Praze, kde také celý život žil. Věnoval se především literární činnosti, ale jeho texty dosud zůstávají — s výjimkou dvou časopiseckých ukázek — v rukopise. Kritika čistého rozumu, k níž napsal hudbu i libreto, je jeho jediným baletním dílem. Zahynul tragicky v Turecku v červenci nebo v srpnu roku 2006. Přemýšlel jsem o tom, co se asi vloni v Turecku přihodilo, když není znám ani měsíc, kdy Tomáš Kantor zemřel, ale ozvalo se třetí zvonění a světla v hledišti začala pozvolna zhasínat.“

2. První dějství

„Po chvíli ticha zazněla z reproduktorů předehra; byla to skladba napsaná pro dva klavíry. Zdálo se mi, že dvě melodické linie líčí zápas mezi dogmatiky a skeptiky, o kterém Kant píše v předmluvě ke své knize; ale uvědomoval jsem si, že mi takovou představu spíš vnukl název představení; kdyby se balet jmenoval Dvacet tisíc mil pod mořem, představoval bych si asi, že melodie vypráví o plavbě ponorky mezi podmořskými útesy.

Když předehra dozněla, otevřela se těžká rudá opona. Za ní byla zpočátku jen tma, pak se objevily dva kužely světla; osvítily dvě skupiny postav, které strnule stály na jevišti. Na pravé straně jsem viděl osm mužů v kostýmech, které byly sešité z mnoha hnědých, oranžových a zelených hadříků. Druhou skupinu tvořilo osm tanečnic, které stály nehybně uprostřed jeviště. Jejich těla byla zohýbaná do nezvyklých pozic; napadlo mi, že vypadají jako písmena nějaké neznámé abecedy. Jejich kostýmy byly bílé, na hlavách měly bleděmodré špičaté čepice. Po chvíli se objevil ještě jeden světelný kužel a osvítil postavu ve fialovém kostýmu, která stála osamoceně v levém rohu jeviště.

Znovu zazněla hudba dvou klavírů; zdálo se mi, že slyším dvě skladby, které zní současně, ale nemají vůbec nic společného. První skladbou bylo jakési víření tónů, které spíš připomínalo zvuk deště dopadajícího na plechovou střechu; druhou skladbu tvořila jednoduchá melodie. Po chvíli se muži začali vlnit v chaotickém víru; jejich chodidla se přitom zpočátku nepohnula z místa, takže těla mužů připomínala vodní rostliny v proudu, ale pak se nohy jakoby násilím odtrhly od podlahy a muži se roztančili po jevišti. Bílé tanečnice pořád stály jako písmena nápisu, ani fialová postava se nehýbala, vypadalo to, jako by nevnímala nic z toho, co se děje kolem ní. Pak se tanečnice jedna za druhou začaly probouzet ze své strnulosti, gesta se pozvolna rozvinovala do pohybů, písmena se rozlévala a proudila po jevišti, nápis se smazával. Dívky se teď rozdělily do dvou skupin po čtyřech; tanečnice z první skupiny se uchopily za ruce a vytvářely uzavřené obrazce — kruhy, čtverce a hvězdy — a neustále v nich měnily svá místa; dívky z druhé skupiny vytvořily řadu, která se všelijak vlnila, ale neuzavírala se a také se v ní pořadí tanečnic nikdy neměnilo.

Během tance obou bílých skupin se zklidňoval divoký rej mužů, jejich pohyby ztrácely chaotičnost a postupně začaly napodobovat figury, které předváděly obě skupiny dívek. Zároveň se smiřovaly dvě linie hudby: chaotické víření se uspořádávalo a proměňovalo v jakousi melodii tím, že se jeho tóny seskupovaly kolem motivů druhé linie a rozvinovaly je; a melodie, které hrál druhý klavír, do sebe zase přijímaly nahodilosti a variace zrozené v chaotickém proudu, upevňovaly je, ale zároveň jako by se v nich třepily a ztrácely svou původní jednoduchost. Teď se roztančila i fialová postava na kraji jeviště; dělala však jen nepatrné, jakoby váhavé, avšak zároveň velitelské pohyby rukama. Trvalo mi chvíli, než jsem si uvědomil, že tanec bílých tanečnic s jejími pohyby souvisí, že se po každém novém gestu fialové postavy promění obrazce, které obě skupiny dívek kreslily svými těly; fialová postava tedy tance dívek skrytě řídila…“

Uslyšel jsem zvuk lodního motoru, připlouval trajekt Daskalogiannis, který v Loutru bude odpočívat přes noc, aby ráno v devět hodin odplul do Chory Sfakion a odtud se vydal na svou pravidelnou trasu podél jižního pobřeží do Paleochory a nazpátek. Martin se na chvíli odmlčel, dívali jsme se, jak se blíží velká osvětlená loď přilepená k svému obrazu na tmavé hladině. Za chvíli trajekt přirazil k přístavnímu molu na protější straně zálivu, ozvala se rána, když sklopený předek lodi dopadl na beton, a vzápětí rachocení kotevního řetězu. Vystoupilo několik posledních cestujících, kteří přijeli do Chory Sfakion pozdním autobusem a budou si hledat v Loutru nocleh; pak se se skřípáním loď zase uzavřela a zhasla na ní všechna světla.

„Až po nějakém čase jsem si všiml,“ pokračoval Martin, „že mezitím, co jsem sledoval tance mužů a dívek, se zvolna rozsvítil další reflektor; mířil na zadní okraj jeviště a v jeho bledém zelenavém přísvitu tančila osamělý tanec nezřetelná postava zahalená do jakéhosi řasnatého hávu s širokou kapucí, v jejímž stínu se zcela ztrácela tvář, takže nebylo ani poznat, jestli je to muž, nebo žena. Tanec té postavy se vůbec neshodoval ani s pohyby mužů, ani s tancem dívek; k tomu ještě zelené světlo chvílemi sláblo a ztrácelo se, takže záhadná postava mizela v úplné tmě.

Najednou mi došlo, na co se vlastně celou dobu dívám. Program nelhal, tanečníci a tanečnice z Plameňáka skutečně předváděli první oddíl Kritiky čistého rozumu, kterému dal Kant název Transcendentální estetika a který pojednává o smyslovém vnímání. Bílé dívky zcela jistě představovaly čistý názor, tedy formy, podle nichž se pořádá materiál, který nám přinášejí smysly; díky formám čistého názoru můžeme vnímat záplavu barevných skvrn a oblaka zvuků a dotyků jako jsoucna rozprostřená v prostoru a v čase; skupina dívek, která vytvářela uzavřené obrazce, znázorňovala čistý názor prostoru, druhá skupina čistý názor času.

Muži představovali smyslovou materii, dosud neuspořádaný vír barev, zvuků, vůní, chutí a dotyků; abychom jej mohli vnímat jako skutečnost v prostoru a v čase, musí být uspořádána právě do forem, které dodává čistý názor — to balet vyjadřoval tak, že muži napodobovali figury dívek. Líbilo se mi, že autor libreta nechal part čistých forem tančit právě dívky, třebaže podle obvyklé symboliky je ženství spojováno spíše s látkou a mužský svět s formou. Fialová postava patrně představovala transcendentální apercepci, tedy zdroj, odkud veškeré uspořádávání vychází a kterému říkáme ,Já‘, a záhadná zahalená postava vzadu byla zřejmě věc o sobě, která se skrývá za našimi formami a je zcela nepřístupná našemu poznání. Rozhlédl jsem se po divácích; nezdálo se mi, že by většina z nich znala Kanta natolik, že by chápala, co pohyby tanečníků a tanečnic znamenají, přesto mi připadalo, že se nikdo netváří ani příliš překvapeně, ani nadmíru znuděně; zřejmě jim stačilo sledovat baletní stránku představení. Po krátké přestávce začal druhý akt; podle Kanta i podle programu by to měla být Transcendentální analytika…“

3. Druhé dějství

Martinovo líčení filosofického díla převyprávěného pohyby těl v bývalém holešovickém kině mi připadalo docela zábavné, ale protože jsem věděl, jak je Kritika čistého rozumu dlouhá, začínal jsem se obávat, že jeho vyprávění skončí až ve chvíli, kdy se nad Chorou Sfakion vynoří slunce. Martin si asi všiml mého neklidu, protože řekl: „Nebojte se, nebudu vám líčit celý balet, ostatně jsem představení ani neviděl do konce… Ale musím vám ještě něco říct o druhém dějství, protože na jeho konci se stala vražda, kvůli které tady teď sedím s vámi. Když se znovu roztáhla opona, stála na jevišti kromě žen a mužů z předchozího dějství ještě nová skupina tanečnic; byly také oblečené do bílých kostýmů, ale na hlavách měly růžové čepice. Mezi tancem dívek s modrými a dívek s růžovými čepicemi byla patrná jakási podobnost. Zpočátku jako by obě skupiny tanečnic oddělovala neviditelná čára, kterou se žádná z dívek neodvážila překročit, dokonce když se některá k pomyslné hranici přiblížila, ostatní ji rychle vtáhly nazpátek na území, které její skupině bylo vyhrazeno. Také se ke dvěma klavírům ještě připojil hlas třetího. Teď když už jsem měl klíč k představení, bylo mi hned jasné, že ženy s růžovými čapkami představují čisté rozvažování a že figury jejich tance jsou kategorie, které uspořádávají smyslový materiál pospojovaný zatím jen formami času a prostoru takovým způsobem, aby před námi vyvstal smysluplný svět věcí, činností, vlastností a vztahů.

Fialová postava vystupovala ze stínu, nenápadné pohyby jejího těla se rozvinovaly v tanec, tanečnice z obou skupin ji sledovaly a napodobovaly — a jejich tancem se zase řídily pohyby tanečníků, takže na scéně zavládla dokonalá harmonie; také v hudbě, která tanec doprovázela, zmizely disonance. Jistě jsem se díval na transcendentální dedukci; jejím cílem je prokázat, že kategorie rozvažování je možné použít na smyslový názor, ačkoliv pojem a smyslová zkušenost jsou zdánlivě nesourodé. Členové souboru tento nezvyklý soulad předvedli tak, že svými pohyby postupně ukázali, že jak skupina dívek s modrými čapkami (formy nazírání), tak dívky s růžovými čapkami (kategorie) se řídí pohyby fialové postavy (transcendentální apercepce neboli Já).

Druhý akt se tedy chýlil ke konci. Čekal jsem, že se na jevišti bude předvádět radostná harmonie mezi tancem všech skupin tanečníků a tanečnic. Najednou jsem si však všiml, že mezi bílými tanečnicemi a strakatými tanečníky postupuje dopředu postava, která představovala Věc o sobě. Když jsem sledoval průběh transcendentální dedukce, úplně jsem na ni zapomněl, ani jsem si neuvědomoval, jestli po celou dobu stála vzadu na jevišti, anebo jestli na čas zmizela ve tmě. Postava v kápi namísto aby se tiše vlnila vzadu v polostínu, tak jak to dělala dosud, teď tančila podivný tanec, který měl v sobě něco z šamanských rituálů, z křepčení divochů kolem spoutaných zajatců, z pohybu katolického kněze při mši i z chůze náměsíčníka po hřebeni střechy a který jako by bořil idylu souznění všech ostatních tanečníků, harmonii všech mohutností mysli, k němuž dospěla transcendentální dedukce. Pomocí hned agresivních, hned zase strašidelně malátných pohybů se Věc o sobě prodírala dopředu k rampě jeviště, k místu, kde stála fialová Transcendentální apercepce. Byl jsem z toho na rozpacích a přemýšlel jsem, co by tahle část baletu měla znamenat. Podle Kanta přece věc o sobě nemůže vstoupit ani do sféry rozvažování, natož do oblasti forem názoru, a tady v Želvě se chovala, jako by jí patřilo celé jeviště. Co chtěl touhle pasáží autor baletu vyjádřit? Byla to snad polemika s Kantem? Bílé dívky před Věcí o sobě zmateně ustupovaly, a já si najednou přestal být zcela jistý, jestli to, co se na jevišti odehrává, je pořád ještě součástí představení.

Za chvíli Věc o sobě stála před Transcendentální apercepcí, která se přestala hýbat a udiveně na ni zírala… Také někteří tanečníci a tanečnice přestávali tančit, zatímco jiní se pořád ještě pokoušeli v baletu pokračovat. Byl jsem zvědavý, co se mezi Věcí o sobě a Transcendentální apercepcí bude odehrávat, ale zahalená postava se najednou od tanečnice ve fialových šatech odvrátila, udělala několik kroků ke středu jeviště, postavila se na okraj rampy, její ruka se ponořila do záhybů kostýmu. Pak odtud Věc o sobě vytáhla cosi, co se zablyštělo ve světle reflektorů, natáhla ruku a sklonila ji do hlediště — a v divadelním sále se ozval třesk výstřelu.“

4. Po zločinu

„Několik vteřin se na jevišti nic nepohnulo, zahalená Věc o sobě stála na rampě a kolem ní v kruhu strnulé postavy tanečnic a tanečníků, z reproduktorů pořád zněla hudba vyjadřující harmonické sjednocení forem vnímání a rozvažovacích kategorií. Pak Věc o sobě s pistolí v ruce pomalu procházela mezi ostatními postavami, které před ní ustupovaly, k zadní straně jeviště. Pořád ještě jsem připouštěl, že to, co se na jevišti odehrávalo, je součástí představení; říkal jsem si, že někdo, kdo udělá z Kritiky čistého rozumu balet, je asi natolik výstřední, že může do svého díla vložit i scénu, v níž Ding an sich střílí z pistole slepými náboji do obecenstva. Pomyslel jsem si, že snad má výstřel nějaký filosofický význam, který mi uniká.

Když Věc o sobě zmizela v zákulisí, ozvalo se táhlé zavřeštění, jaké ve filmových detektivkách zpravidla doprovází objev mrtvoly; jenže tady bylo svědkem vraždy několik desítek lidí na jevišti a v hledišti, a tak ještě než počáteční vřískot dozněl, ozvaly se další výkřiky nejrůznějšího druhu, od jednoduchého pištění přes hysterické vytí až ke zvukům, které byly směsí křiku a artikulovaných slov, a do toho se ještě mísila hra tří klavírů, která zněla z reproduktorů; chvíli jsem měl dojem, že všechny ty zvuky dohromady tvoří nějakou divokou avantgardní skladbu. Opravdu už balet skončil? Na tuhle otázku vlastně dodnes neznám odpověď, dodnes mě přepadají pochybnosti, jestli pořád ještě nepokračuje představení, které začalo, když v divadelním sále v Želvě zhasli…“

Martin se na chvíli odmlčel. Rozhlédl se, viděl jsem, jak jeho pohled zvolna sleduje oblouk lamp vroubících záliv a jak se zastavuje na velké bělavé skvrně kotvícího trajektu, v níž teď svítila jen jedna kabina ozářená proměnlivým světlem televizoru.

„Tanečníci a tanečnice se nahrnuli k rampě, seskakovali dolů a nad něčím se skláněli. Pokud to celé nebylo součástí hry, bylo celkem jasné, že předmětem jejich zájmu může být jen zraněný člověk nebo mrtvola. Také diváci vstávali ze sedadel, tlačili se ve zmatku úzkými uličkami ven a snažili se prodrat k místu, kde pravděpodobně právě došlo k vraždě. Byl jsem stejně zvědavý jako všichni ostatní, ale uličku mezi první řadou a pódiem ucpala změť těl, ve které se promíchaly civilní šaty diváků s kostýmy tanečníků a tanečnic. Napadlo mě, že bych mohl vylézt na pódium, které teď bylo opuštěné; v prudkém světle reflektorů jsem pak došel doprostřed rampy.

A tam jsem uviděl, že pode mnou na sedadle, které se nacházelo přesně uprostřed první řady, napůl sedí, napůl leží nakrátko ostříhaný a hladce oholený, trochu obtloustlý muž oblečený do elegantního a zřejmě dost drahého obleku; zdálo se, že je asi v mém věku. Ruce měl rozhozené do stran přes opěradla sedadla, s dlaněmi obrácenými vzhůru. Hlava byla zvrácená dozadu, na bledém obličeji studeně svítily široce otevřené oči, které se dívaly ke stropu, ústa byla pootevřená, přesně uprostřed čela byl otvor, odkud vytékal k vlasům úzký rudý pramínek a rozděloval čelo na dvě poloviny. Krvavá čára na čele zavražděného jako by rozdělila na dvě stejné poloviny celý sál; přísná symetrie, jakou vrah své dílo obdařil, působila snovým dojmem; výjev, na který jsem se díval, vypadal tak naaranžovaně, že se mě znovu zmocnil pocit, že představení pořád ještě pokračuje.

Neskutečnost scény asi dolehla i na ostatní, protože chaotické pohyby se začaly zklidňovat a zároveň se všechny rozčílené, starostlivé, hysterické a soucitné hlasy ztišovaly, až zaznělo poslední slovo vyslovené šeptem, a pak už bylo jen ticho, hudbu mezitím zvukař vypnul; nikdo se nehýbal. Teď to vypadalo, že balet skončil tím nehybným, nesrozumitelným obrazem, skoro jsem čekal, že se ozve potlesk a všichni včetně mrtvoly se začnou uklánět… Ale namísto toho se do ticha ozval hlas sanitky a za chvíli se k němu přidala siréna policejního vozu. Když do místnosti vpadly postavy v zelených úborech a v černých uniformách, kouzlo se rozplynulo. Několik policistů běželo do zákulisí, kde zmizela zločinná Věc o sobě, a členové souboru utíkali za nimi. Nedalo mi to a připojil jsem se k nim.

V jedné z šaten jsme našli dívku, která měla tančit roli Věci o sobě; ležela na podlaze jen ve spodním prádle, v místnosti byl cítit pach éteru. Když baletku vzkřísili, vypověděla, že v okamžiku, kdy zelený reflektor zhasl, se k jejímu obličeji přitiskla ruka s kapesníkem namočeným do éteru; dál už si nic nepamatovala. Když byla v bezvědomí, vetřelec ji zřejmě odnesl nebo odtáhl do šatny, svlékl z ní její kostým, oblékl si jej, a než se reflektor se zeleným filtrem opět rozsvítil, stál už vrah na pódiu na jejím místě.

Dveře na konci chodby byly otevřené; vrah nejspíš utekl tudy. Hned za nimi se zvedal příkrý násep železniční trati zarostlý křovím. Byla už tma, ale nad černými siluetami keřů svítil mezi vysokými kovovými konstrukcemi jasný měsíc. Policisté se prodírali pichlavým křovím nahoru na násep, za nimi nedočkavě lezli tanečníci a tanečnice v kantovských kostýmech, výpravu uzavírala skupinka asi pěti nebo šesti nejzvědavějších diváků; mezi nimi jsem byl i já. Nahoře na kolejích se policisté na chvíli bezradně zastavili, členové souboru pobíhali po pražcích sem a tam, bílé kostýmy svítily v měsíčním světle. Transcendentální apercepce zakopla o velkou matku trčící z koleje a naříkala, že si vymkla kotník, formy čistého názoru se ji snažily ošetřit, zatímco smyslová materie rozčilovala policisty tím, že jim radila, co by měli dělat. Jedna dívka ze skupiny kategorií čistého rozvažování odběhla k světlé skvrně, která se rýsovala v tmavém křoví, a vrátila se s kostýmem Věci o sobě, který tu zřejmě vrah na útěku odhodil.

Za tratí se do daleka táhl drátěný plot, za ním se prostírala rozlehlá neuspořádaná plocha, kde se nacházely dílny, skladiště a parkoviště nákladních automobilů, mezi nimi byly roztroušené ostrůvky země zarostlé suchou trávou a zaprášeným křovím. Kdosi ze souboru objevil díru v plotě a tanečníci a tanečnice se před ní shlukli, netrpělivě se tlačili a jeden po druhém lezli dovnitř, i když na ně policisté volali a snažili se je zastavit. Neklid a zvědavost tanečníků se přenesly i na mne, a tak jsem se postavil do fronty a prolezl dírou za nimi. Prostor za plotem rozdělovaly další drátěné i dřevěné ploty na menší čtverce, jako by to byla obrovská šachovnice. Ukázalo se, že ve všech plotech jsou díry, takže jsme mohli procházet celým prostorem z jednoho políčka do druhého, jako bychom byli pohyblivé figurky v nějaké bláznivé hře. Bloudil jsem v tomhle prostoru s ostatními skoro hodinu, zakopával jsem o rezavé kusy strojů zarostlé travou a protahoval se mezi dvěma věžemi z dřevěných palet, naskládaných na sebe; za obřími cívkami, nehybnými stroji a vysokými hromadami tvárnic a prken se ve světle měsíce vynořovaly dívky v bílých hábitech a muži v oblecích z barevných hadříčků, několikrát jsem narazil na kulhající fialovou postavu a občas jsem potkal ustaraného policistu v uniformě. Vraha jsme samozřejmě nenašli; kromě kostýmu v křoví po sobě ani nezanechal žádnou stopu.“

5. Vyšetřování

„Už ráno se na internetových serverech objevily první zprávy o výstřelu v divadle a další den se o vraždě psalo i v novinách, možná se na to pamatujete.“

Řekl jsem, že už papírové ani internetové noviny nečtu; Martin to vzal na vědomí a pokračoval.

„Ukázalo se, že mrtvola v hledišti je Petr Quas, docela známá postava ve světě byznysu, člen několika dozorčích rad a předsednictva finanční skupiny Phoenix Group. To mě překvapilo, takové diváky bych na avantgardním baletním představení nečekal. Bylo mu ve skutečnosti třicet osm let — vypadal i po smrti o dost mladší. V kapse jeho saka se našel dopis bez podpisu, který byl sestavený z velkých písmen vystřižených z časopisu a vyzýval ho, aby se dostavil na představení Kritiky čistého rozumu; k dopisu byl zřejmě přiložený lístek do první řady… Dočetl jsem se, že Quas ve dvaadvaceti letech vydal sbírku básní, ale potom nechal poezii být a věnoval se psaní textů populárních písní. Jeho podnikatelská kariéra začala před dvanácti lety tím, že založil spolu s několika přáteli z showbyznysu hudební vydavatelství. Zřejmě nezanechal psaní úplně; jeden list vypátral, že Quas je spoluautorem scénáře amerického filmu, vědeckofantastického thrilleru Larva, který má mít v létě ve Spojených státech premiéru; podle toho, co se o obsahu filmu proslechlo, má jednou z jeho postav být Jan Evangelista Purkyně. Tenkrát jsem si myslel, že tuhle zprávu nějaký novinář popletl nebo že si z něho někdo udělal legraci — co by dělal český vědec žijící v devatenáctém století v americkém vědeckofantastickém filmu? Netušil jsem, že tenhle podivný film uvidím po prázdninách v jednom římském kině a že o něm budu ještě hodně přemýšlet.

Další den se v novinách objevila překvapivá zpráva: zavražděný byl nevlastním bratrem Tomáše Kantora, autora baletu. Při té příležitosti se probíraly podrobnosti Kantorovy smrti; dozvěděl jsem se, že jeho tělo našli vloni v září v síti mezi rybami turečtí rybáři v pobřežních vodách u města Bodrum (to je turecké jméno starověkého Halikarnassu); Tomáši Kantorovi kdosi do hrudi a do břicha zasadil třináct ran dýkou, kolem nohou se našly omotané zbytky provazu, kterým byla k jeho tělu zřejmě přivázaná zátěž.

Nicméně policie patrně nepředpokládala, že by vražda v Turecku a vražda na divadelním představení spolu nějak souvisely. Měsíc před Quasovou smrtí proletěla hlavou jiného bohatého muže kulka ostřelovače a týden před vraždou v divadle se rozletěl na kousky automobil v okamžiku, kdy do něho nasedl majitel jakéhosi fotbalového klubu a otočil klíčkem zapalování. Vyšetřovatelům zřejmě připadalo, že Quasova smrt by se pěkně vyjímala v téhle řadě jako pokračování obou předchozích zločinů, zejména když se ukázalo, že existovaly jakési obchodní styky mezi oběma zavražděnými a skupinou Phoenix Group. Tuhle hypotézu také posilovala skutečnost, že Quas tak ochotně uposlechl anonymní výzvu, aby navštívil představení v Želvě — čekal, že s ním chce jednat někdo, kdo ví příliš mnoho o jeho obchodech? Jenže na stycích Phoenix Group se zavražděnými podnikateli nikdo nedokázal najít nic nezákonného ani podezřelého, a nepřišlo se ani na žádné jiné pochybné obchody, do kterých by Quas byl zapletený.

Novináři se případem zabývali několik dní. Myslím, že zpočátku byli nadšeni; zločinci většinou nijak nevynikají smyslem pro původnost stylu a věnují jen málo pozornosti formální stránce svých výkonů, a teď se konečně objevilo originální dílo, které se nepodobalo žádnému jinému. Ale všiml jsem si, že se brzy v jejich psaní začala projevovat jakási rozmrzelost, která zřejmě pramenila z toho, že novináři nevěděli, co si s tak nezvyklým zločinem počít: stejně jako detektivové, ani oni nedokázali porozumět jazyku, kterým byl vysloven, a pochopit jeho smysl; záhy se na událost v Želvě začali dívat nedůvěřivě, asi tak, jako se dívá milovník krajinek na modernistický obraz. Znali pět nebo šest schémat vražd, s kterými si v dosavadním psaní o zločinech vystačili, a pokoušeli se je použít i teď, ale na případ v divadle se zjevně žádné z nich nehodilo. Proto si oddechli, když se pátý den po Quasově smrti našla mrtvola podnikatele, který byl zapletený do několika podvodných a korupčních afér a přátelil se s bratranci a sestřenicemi známých politiků — to byl zločin, po jakém v skrytu duše toužili; vrah nic neodbyl, v ideji i ve způsobu provedení se objevovaly všechny motivy, které k žánru ,vražda bohatého finančníka‘ patří. A tak novináři nechali vraždu v divadle být a vrhli se na nový případ; teď si mohli vynahradit strádání, které jim způsobil příliš avantgardní a nesrozumitelný zločin. Na vraždu Petra Quase noviny rychle zapomněly a po nich i veřejnost.

Vyšetřování zločinu samozřejmě ještě nějaký čas pokračovalo. Policisté si v Želvě zapsali jména a adresy všech lidí, kteří byli na představení přítomni. Mne si předvolali na policejní stanici několik dní po vraždě. Čekal jsem skoro dvě hodiny v dlouhé, světlé, nevlídně zapáchající chodbě s vysokými okny do dvora, na dřevěných lavicích mlčky posedávalo asi deset lidí; poznal jsem tři nebo čtyři tváře, které jsem viděl na představení. Někteří listovali obrázkovými časopisy, ale většina se jen dívala před sebe; občas do ticha zazvonil mobil a byl slyšet tlumený rozhovor, občas někdo vstal, chvíli chodil z jednoho konce chodby na druhý a pak se zase posadil. Čas od času se otevřely dveře některé z kanceláří a mužský hlas vyvolal další jméno. Dívka s vlnitými zrzavými vlasy, která seděla naproti mně a dívala se celou dobu do skript, v jednom okamžiku zvedla hlavu a já na krátkou chvíli uviděl nezvykle bledý obličej s několika pihami na nose; vzpomněl jsem si, že je to studentka, kterou jsem potkával na chodbách filosofické fakulty a kterou jsem také letmo zahlédl v Želvě; kdosi mi řekl, že studuje dějiny umění.

Když se konečně ozvalo moje jméno, vešel jsem do malé úřadovny; skoro celý prostor místnosti zabíral odřený psací stůl, na kterém stál prastarý počítač. Stačilo mi podívat se na tvář policisty, který seděl za stolem, a bylo mi jasné, že je z případu stejně otrávený jako pražští novináři. A způsob, jakým se mě vyptával, mi potvrdil dojem, že má vrahovi velmi za zlé nekonvenční styl, který zaváděl do sféry zločinu. Zdálo se, že policista pokládá za samozřejmé, že zločin a jeho vyšetřování jsou součástí hry, jež má svá pravidla, která má dodržovat jak strana stíhaných, tak strana stíhajících, a tak svévolné narušení pravidel pokládal za neodpustitelnou nezodpovědnost. Výslech byl spíš formální, policista nečekal, že bych mu já nebo kterýkoliv jiný divák mohl říct něco podstatného, a zřejmě vlastně ani nevěděl, na co by se měl ptát.

Když už jsem se chystal odejít, položil mi ještě otázku, kterou možná mínil spíš soukromě: ,Když pracujete na katedře filosofie, mohl byste mi říct, co je to ta věc o sobě?‘ Vysvětlil jsem mu, že podle Kanta to je cosi, co je nezávislé na všech způsobech, jakým uchopujeme skutečnost, a co je tedy pro nás zcela nepoznatelné. Vyšetřovatel si povzdechl a začal něco dvěma prsty pomalu vyťukávat na klávesnici počítače.“

6. Kristýna

„Na policejní stanici jsem byl v pátek, celou sobotu a neděli jsem pracoval na disertační práci. Zjistil jsem přitom, že si musím představovat, jak by každou Kantovu větu, kterou jsem četl, tančili členové Plameňáka. Psal jsem ještě v pondělí dopoledne; odpoledne jsem se vypravil na filosofickou fakultu, protože jsem si chtěl poslechnout přednášku hostujícího vídeňského estetika o americkém abstraktním expresionismu. Přednáška se konala v rozlehlé světlé posluchárně v prvním patře, v jejíchž oknech je vidět řeka a Hradčany. Seděl jsem na kraji dlouhé lavice u dveří, poslouchal přednášejícího a díval se přitom z okna na Hrad a na tramvaje jezdící po Mánesově mostě. Jeden z řady profilů se sklonil k poznámkovému bloku, a já znovu uviděl tvář dívky, se kterou jsem se setkal v Želvě a pak na chodbě policejní stanice; po chvilce se její tvář zase zasunula zpět jako ploška zavírajícího se vějíře.

Když přednáška skončila, na chodbě před posluchárnou ještě zůstala skupinka studentů, kteří diskutovali o názorech profesora z Vídně. Byla mezi nimi i dívka z divadla; ti, kdo ji znali, ji oslovovali ,Kristýno‘. Teď teprve jsem si mohl pořádně prohlédnout její tvář, na které leželo studené světlo proudící dovnitř velkými okny z nádvoří fakulty. Zarazila mě vážnost, kterou bylo možné číst ze všech rysů obličeje a která ji odlišovala od ostatních studentů. Rozlévala se do křehkého těla dívky; Kristýna stála vzpřímeněji než druzí, ale bylo to, jako by se musela pořád vzpírat proti nějaké tíži, která na ni klesala; vzpomněl jsem si na karyatidy na balkonech novorenesančních domů v ulici, kde bydlím. Zdálo se mi, že před časem prožila nějakou zlou událost, která doznívala v jejím těle jako klavírní skladba v místnostech prázdného domu. Mluvila pomalu a rozvážně, hledala slova; snad měla strach, že prostor, který zůstal prázdný po tragédii, jež se v něm odehrála a o níž jsem nic nevěděl, znečistí nějakou hloupostí nebo banalitou. Mezi mnoha gestikulujícíma rukama spočívaly její ruce podél těla, jen čas od času, když něco říkala, se probouzely a vyplouvaly vzhůru, aby se zhouply na melodii věty, a pak se zase vracely pod hladinu, do tůně skleslosti, rezignace a vyčkávání, z které Kristýnino tělo vystupovalo.

Tajemství, které se rozprostřelo jako poslední pěna příboje do drobných pohybů těla, do života prstů a do sklonu hlavy, mě přitahovalo; tušil jsem, že je to tajemství nějaké smutné minulosti. Zároveň jsem se té dívky bál; věděl jsem, že kdybych se k ní přiblížil, musel bych vstoupit do podivného prostoru, který kolem sebe její tělo rozestíralo, a že bych v něm sotva mohl zachovat zvyky svého dosavadního života, musel bych podstoupit bolestnou proměnu.

Díval jsem se na Kristýnu, luštil jsem — nepříliš úspěšně — šifry její tváře a jejího těla a moc jsem přitom nesledoval, o čem se v kroužku na chodbě vlastně mluví. Až po čase jsem si všiml, že se debata dostala k Jacksonu Pollockovi; jakýsi horlivý ctitel abstrakcionismu mu vytýkal, že se na jeho pozdních obrazech opět začínají vynořovat lidské figury, a chápal to jako zradu na skvělém světě stříkanců a čmouh. Kristýna se ozvala, hájila Pollocka; řekla: ,To, jestli se na plátně nakonec objeví vír barev nebo figura, není v malířově moci.‘ Neměl jsem na pozdní Pollockovu tvorbu žádný vyhraněný názor, ale postavil jsem se ve sporu na Kristýninu stranu; připomněl jsem také Anaximandrova slova, že osudem tvaru a beztvarého je neustále do sebe přecházet, aniž by kdy jedno zvítězilo nad druhým a aniž by jedno mělo větší hodnotu než druhé. Když jsem mluvil, Kristýna se na mne poprvé podívala; pokoušel jsem se z jejího výrazu uhodnout, jestli si mě v divadle nebo na policejní stanici všimla, ale nepoznal jsem nic. Hlouček na chodbě postupně řídl a za chvíli se tiše, bez rozloučení vytratila i Kristýna. Vyběhl jsem za ní; dohonil jsem ji na schodech a řekl jí, že bych si ještě rád promluvil o Pollockovi, i když jsem v té chvíli na malířství vůbec nemyslel. Kristýna zjevně netoužila po žádné společnosti, ale neutekla mi, snad cítila povinnost dokončit myšlenku, která se nahoře na chodbě napůl rozvinula a pak se ve zmatku debaty ztratila.“

7. Podstavec Stalinova pomníku

„V podloubí fakulty jsem se jí zeptal, kde bydlí; řekla, že jde na Letnou, a já si vymyslel, že mám stejnou cestu. Povídali jsme si o malířství; přitom jsem se pořád utvrzoval v dojmu, že Kristýna obývá jakýsi temný a možná strašidelný dům minulosti, a tušil jsem, že vyšla na jeho práh jen proto, že ji vylákala ven jména, která měla kdysi ráda. Viděl jsem ovšem také, že se venku necítí moc dobře a že je připravená v každém okamžiku utéct dovnitř a zavřít za sebou dveře. Nevnímal jsem příliš, co říká, spíš jsem se snažil z rytmu a melodie jejích vět něco poznat o zneklidňujícím stavení, ve kterém bydlela, o jeho tajemství. Poznal jsem toho ovšem stejně málo, jako jsem předtím na chodbě fakulty vyčetl z jejích gest. A k tomu jsem měl pocit, jako by se její gesta i její slova zrodila v nejrůznějších, navzájem nepodobných a nijak nesouvisejících prostorech; tenkrát jsem z toho byl dost zmatený a ptal jsem se sám sebe, jaký podivný palác obývá; teprve později jsem se dozvěděl, v kolika světech Kristýna žila.

Dařilo se mi udržovat rozhovor při životě na Mánesově mostě, před Strakovou akademií, na schodech na Letenskou pláň. Nahoře jsme se posadili na žulový podstavec Stalinova pomníku; Kristýna ještě cosi říkala o Pollockovi; pak najednou zavládlo mlčení. Dívali jsme se na bílé parníky plující po řece a na tramvaje a automobily, které jezdily po mostě, na hejna turistů v Pařížské třídě; věděl jsem, že se v té chvíli Kristýna chystá vrátit do svého tajného domu. A tak jsem se k ní obrátil a řekl, že jsem ji viděl v Želvě ten večer, kdy tam došlo k vraždě, a pak na policejní stanici, a dodal jsem, že doufám, že ji na policii nezdržovali moc dlouho. Nezmínila se o tom, jestli si mě pamatuje nebo ne, ale řekla, že bohužel strávila v policejní vyšetřovně několik hodin. To mě překvapilo; všimla si snad v divadle něčeho, co se vyšetřovatelům zdálo být důležité?

Zavrtěla hlavou: ,Myslím, že se ode mne nedozvěděli nic, co by je mohlo zajímat.‘

Chvíli váhala, a pak dodala: ,Nechali si mě tam tak dlouho, protože už mě před rokem vyslýchali kvůli smrti Quasova nevlastního bratra, a vyšetřovateli asi přišlo divné, že mezi svědky vraždy je někdo, kdo se znal s bratrem oběti, kterého také někdo zabil.‘

,Ty ses znala s Tomášem Kantorem?‘ zeptal jsem se užasle.

,Žila jsem s ním dva roky. Ale rozešli jsme se několik měsíců před jeho smrtí…‘ řekla.

Zeptal jsem se, jestli byl Tomáš Kantor také takovým boháčem jako Petr Quas. Kristýna se usmála; Tomáš celý život pracoval jako dispečer na konečné tramvaje; s nevlastním bratrem se ostatně stýkal jen málo, ona sama Petra Quase nikdy neviděla… ,Tedy neviděla jsem ho nikdy živého,‘ opravila se. Dozvěděl jsem se také, že bratři neměli společného otce ani matku; Tomášův otec si vzal Petrovu matku, když bylo Tomášovi třináct let a Petrovi o rok míň. Zeptal jsem se jí, jestli má nějaké tušení, kdo by mohl být Tomášovým a Petrovým vrahem. Řekla, že je to pro ni stejná záhada jako pro ostatní; Tomáš žádné nepřátele neměl, neměl ostatně ani žádné přátele, byla vlastně jediným člověkem, s kterým se tehdy stýkal. A o Petrovi Tomáš říkal, že se v obchodním i soukromém životě úzkostlivě vyhýbal všem podezřelým známostem.

Tomáš Kantor mě ovšem zajímal mnohem víc než jeho bratr; a nejen proto, že jsem si ve chvíli, kdy mi Kristýna prozradila, že byl jejím milencem, uvědomil, že na mrtvého žárlím. Té žárlivosti jsem se vlastně nezbavil dodnes… Bylo mi už jasné alespoň to, že Kristýna nosí ve svém těle své neštěstí jako podivný plod lásky k Tomáši Kantorovi. Poprosil jsem ji, aby mi řekla, kdo to vlastně byl — kdo byl člověk, který napsal balet, v němž pečlivě přeložil do tanečních pohybů myšlenky Kritiky čistého rozumu a který skončil s třinácti ranami v těle v síti tureckých rybářů, i když byl chudý a neměl žádné nepřátele a žádné přátele… Kristýna se na mne nejdřív podívala vyděšeně, jako bych jí udělal nějaký velice neslušný návrh. Tušil jsem, že o svém vztahu k Tomášovi ještě s nikým nemluvila; ale zároveň jsem měl pocit, že zoufale potřebuje, aby ji někdo v jejím smutečním domě navštívil, aby ho mohla provést jeho místnostmi a vyprávět mu o událostech, které se tu staly.“

Řekl jsem Martinovi, že mám pocit, že má s Kristýnou leccos společného; zřejmě i jemu činí potíže rozhodnout se mezi potřebou chránit tajemství a nutkáním někomu se svěřit.

Martin se jen usmál a pokračoval: „Kristýna se dívala dolů na střechy města, pak řekla, aniž ke mně otočila hlavu: ,S Tomášem jsem se seznámila před třemi lety na konečné tramvaje…‘ A v melodii té věty už se nezřetelně ozýval celý dlouhý, dosud neznámý děj, tak jako se na vrcholku hory otevře krajina, jejíž obrysy prosvítají mlhou. Kristýna mi na podstavci Stalinova pomníku začala vyprávět příběh o životě Tomáše Kantora. Toho dne jsem se dozvěděl o jeho dětství, na které zřejmě Tomáš často myslel a mnohokrát o něm s Kristýnou mluvil. Když jsem ji pak požádal, aby pokračovala ve vyprávění příští den, už se nezdráhala. Scházeli jsme se tři týdny každé odpoledne, většinou v zahradních restauracích na Letné, a Kristýna vyprávěla a vyprávěla. Na konci prvního týdne mi přinesla román Vlhké zdi, jedinou knihu, kterou Tomáš Kantor dokončil, bylo to sedm set osmnáct stránek vytištěných na počítačové tiskárně. Do té chvíle jsem se ještě pokoušel alespoň dopoledne pracovat na disertační práci, ale pak jsem to vzdal; každý den jsem do oběda četl Kantorův román a odpoledne jsem spěchal za Kristýnou a poslouchal vyprávění o životě jejího milence. Nedokázal jsem se věnovat ničemu jinému, musel jsem pořád myslet na život člověka, kterého jsem nikdy neviděl ani na fotografii, i když to byl život, který by asi většině lidí nepřipadal nijak zvlášť zajímavý a pestrý, a musel jsem myslet i na životy několika postav, které ve svém románu stvořil.

Za tu dobu jsem poznal, že podivné stavení, ve kterém Kristýna žila, je vlastně obrovským muzeem Tomáše Kantora, ve kterém byly uloženy obrazy z jeho života a jeho díla — a já byl pyšný, že jsem jediným návštěvníkem, kterého kdy pustila dovnitř. V té spletité stavbě byla průvodkyní a zároveň postavou na mnoha obrazech; a já musel myslet na podivný osud, který si vymyslel, že se tichá dívka stane paní tak obludného památníku, v jehož chodbách bloudila po mnoho měsíců sama, až se mezi jeho obrazy a přízraky stávala sama obrazem a přízrakem; pochopil jsem, proč se bála návštěvníků a proč zároveň toužila, aby mohla ty chodby a sály zasvěcené mrtvému někomu ukázat a také aby s ní někdo sdílel jejich tíživou rozlehlost a samotu. A všechny příběhy vyvstávaly jako krystaly z rozechvělého, udiveného a smutného proudu jejího hlasu, a když se přede mnou rozprostřely, zase se do něho rozpouštěly a vsakovaly se nazpátek, a tak mě všechny příběhy přiváděly zpátky ke Kristýně, proměňovaly se v auru, která vyzařovala z jejího těla…“

Tomáš a Petr I

1. Otec

Martin se odmlčel a rozhlédl se kolem sebe, připadalo mi, že se mu na chvíli prolnul obraz zahrádek na Letné s obrazem nočního zálivu. V taverně už někteří hosté platili a odcházeli spát, ale ještě pořád tu sedělo dost lidí.

„V době, kdy poznala Tomáše, Kristýna bydlela na kraji města a každé ráno jezdila na filosofickou fakultu z konečné zastávky tramvaje. Vedle smyčky kolejí stál nízký domek a z jeho střechy vyrůstala jakási špičatá věžička, ze tří stran prosklená: v ní pokaždé viděla za odlesky nebe tvář asi pětatřicetiletého muže, který seděl na pojízdné otáčecí židli před jakýmsi panelem s páčkami a barevnými tlačítky; Kristýna měla od první chvíle pocit, že se dívá na podomácku vyrobenou vesmírnou raketu těsně před startem, nicméně za půl roku, co na zastávku chodila, věžička nevzlétla. Brzy si všimla, že astronaut ve svém kokpitu každý den provozuje záhadnou hru: většinu času se skláněl nad sešitem ležícím na pultě mezi tlačítky a pomalu a soustředěně do něho něco psal. Když přijížděla tramvaj anebo když se rozsvítilo barevné světýlko na desce, bleskurychle se odrazil a odjel na židli na druhý konec stolu, kde mačkal různá tlačítka a psal do velké knihy, ale tentokrát neuvěřitelně rychle; za chvilku už zase na židli jel nazpátek na původní místo a pokračoval v psaní do sešitu. Konečná stanice se nacházela až za posledními domy ulice, mezi vysokými dřevěnými ohradami a málokdo tu nastupoval, a tak byli Kristýna a muž ve věži často jedinými lidmi široko daleko. Po čase si muž ve věži Kristýny všiml, a když se objevila na peronu, vždycky na sebe zamávali; tak to trvalo několik měsíců.

Pak Kristýna astronauta z konečné potkala na výstavě; nedalo jí to a zeptala se ho na rituály, které provádí ve věži. Ten den se o nich nic nedozvěděla, protože všechno zamluvil žertem — vykládal jí, že věžička je ve skutečnosti skleněný vrcholek dvě stě metrů hluboké šachty, která dole ústí v podzemním nalezišti diamantů; důl je natolik tajný, že horníci mají přikázáno o svém zaměstnání mlčet dokonce před svými rodinami; jeho zaměstnáním je prý přijímat a zapisovat hlášení o nálezech v dole. Doprovodil ji však domů; a za tři týdny už Kristýna věděla skoro vše nejen o jeho dvou povoláních, které za pomoci jezdící židle provozoval na dvou koncích dispečerského pultu ve skleněné věžičce, ale o celém jeho životě. Byl to Tomáš Kantor; v té době se do něj Kristýna zamilovala a zůstala do něj zamilovaná dodnes, i když ji nakonec její milenec opustil a i když je už přes rok po smrti.

Oba rodiče Tomáše Kantora byli právníci; matku si Tomáš nepamatoval, zahynula při vlakovém neštěstí, když mu byl jeden rok. Žil pak s otcem a s babičkou z matčiny strany v paneláku na pražském sídlišti; babička měla vlastní klíč od bytu a starala se o domácnost, dítě i bezradného otce; do svého bytu se od Kantorů vracela každý den pozdě večer. Když bylo Tomášovi třináct let, babička jeho otci představila rozvedenou učitelku zeměpisu, paní Quasovou; za několik měsíců se otec Kantor znovu oženil; babička ho pak přenechala paní učitelce, sama jen nějaký čas zpovzdálí dohlížela na Tomáše a pak tiše a nenápadně zemřela v nemocnici. Paní Quasová měla z minulého manželství syna Petra, který byl o rok mladší než Tomáš. Při prvním setkání v obývacím pokoji u Kantorů se Tomáš a Petr na sebe dívali zkoumavýma a nedůvěřivýma očima, každý ze své strany stolu přes mísu s obloženými chlebíčky a mlčeli. Když se paní Quasová se synem ke Kantorům přistěhovali, měli chlapci pokoje vedle sebe; když Tomáš zjistil, že Petr, s kterým se vídal jen u večeře, ho nijak zvlášť neobtěžuje, přestal jej vnímat; stal se pro něj barevnou čmouhou, která se objevovala za matovým sklem dveří.

O Tomášovi se říkalo, že je zasněné dítě; a skutečně často neviděl, co se kolem něho děje. Žil v představách o tom, že se stane slavným malířem, spisovatelem nebo hudebním skladatelem, ale nezdálo se, že by pro něco měl skutečné nadání, a ani neměl žádnou zálibu, které by se soustavně věnoval. Dokázal si celé hodiny představovat, jak přijímá gratulace na vernisáži svých obrazů, a přitom v té době ani nevzal do ruky tužku, aby se pokusil něco nakreslit. Otec ho sledoval s úzkostí, protože ve svém synovi rozpoznával vlastní nemoc, kterou trpěl jako dítě a která poznamenala celý jeho život. Také on prožil dětství v nepřetržitém snu o slávě, ve kterém vystupoval v desítkách různých rolí. Když mu bylo šestnáct let, rozhodl se, že bude psát, tak jako literaturu nakonec zvolí mnoho nerozhodných, protože rozhodnutí stát se spisovatelem není tak úplně volbou, nemá tvrdost skutečné volby, při níž odhazujeme všechny možnosti kromě jediné: slova v sobě všechny odmítnuté možnosti nějak obsahují a vracejí nám je v přízračné podobě skutečnosti vytvořené jazykem.

Otec s Tomášem nikdy nemluvil o období svých literárních pokusů, ale Tomáš o tom, co tehdy prožíval, leccos tušil; když otec zemřel, předala mu nevlastní matka jeho zápisky a ty Tomášovi jeho představy potvrdily. Když otec začal psát, udělal zvláštní zkušenost: s úžasem zjistil, že to, co do té doby pokládal za své názory, myšlenky, záliby, hodnoty a pocity, mu vlastně vůbec nepatří. Už předtím měl v tomhle ohledu v některých chvílích jakési podezření, ale plně si tu žalostnou i směšnou skutečnost uvědomil až ve chvíli, kdy své názory, myšlenky, záliby, hodnoty a pocity uviděl před sebou na papíře proměněné ve slova, která sám napsal. Díval se překvapeně, se zklamáním a s odporem na odřené, rozviklané a obnošené haraburdí, které s sebou tahal. Řekl si, že pod těmi cizími krámy, kterými je přecpaná jeho mysl, přece musí najít něco, co mu doopravdy patří, alespoň zárodek nějakého vlastního pocitu, alespoň mlhavý názor — ale nebylo tam nic, vůbec nic; když všechny věci, které mu nepatřily, vynesl ven, jen zděšeně civěl na nesmírnou prázdnotu. Své názory, myšlenky, záliby, hodnoty a pocity během života nahodile sesbíral bůhvíkde, vlastně ani nevěděl, jestli jsou mu blízké, nebo vzdálené — byly to odpadky z cizích myslí, které si přisvojil jen proto, aby něčím zakryl strašné prázdno, které bylo, jak teď s úděsem poznával, jeho vlastním nitrem. Říkal si, že přece není možné, aby nitro jakéhokoliv člověka tvořila jen jáma prázdnoty; trávil teď většinu času tím, že číhal na samém okraji té tmavé díry, něco se přece musí objevit, říkal si, nějaký pocit, záliba, obdiv, nechuť k něčemu, sklon, něco, co by mu doopravdy patřilo — ale neobjevilo se nic. Otec nakonec usoudil, že zřejmě není člověk, ale monstrum, a pomyslel si, že asi bude dost obtížné s takovým vědomím žít.

Tak se Tomášův otec v šestnácti letech, ve chvíli, kdy se rozhodl stát spisovatelem, setkal se Sfingou, která mu dala hádanku, jak je možné vyhrát ve hře, v níž si může vybírat jen mezi hnusnými maskami a strašidelnou prázdnotou. Nikdy se mu nepodařilo tuhle hádanku uhodnout. Ještě pár let se pokoušel psát, a střídal se v něm hnus z cizích tváří — masek, které se lepily k jeho kůži a vrůstaly do ní, a děs z prázdna. Potom vysypal zásuvku s popsanými papíry do popelnice. Postavil si na své poušti chatrný přístřešek z toho, co bylo zrovna po ruce, a upevnil ho zvykem; nějak žil.“

2. Tomáš

„Otec tedy rozpoznal v Tomášovi příznaky stejné nemoci, jakou trpěl sám. Od té doby žil v úzkosti, že jeho syn bude muset projít stejnou zkušeností jako on a zažít stejné ztroskotání. Ale zároveň se v něm zrodila naděje, že napodruhé už se to podaří, že Tomáš vyřeší hádanku Sfingy, na kterou on nedokázal odpovědět a kvůli které, jak se mu zdálo, ztratil celý život. Měl pocit, že kdyby se to stalo, přidal by Tomáš poslední chybějící akt k hloupému, nezdařenému dramatu, kterým byl jeho život, a dal by mu tak nějaký smysl.

Když Tomáš vyrůstal, otec pozoroval, jak opakuje jeho vlastní zmatenou cestu, a střídala se v něm trýznivá úzkost, o které nikdo na světě nevěděl, se stejně utajenou nadějí. Jeho trýzeň se v té době neproměnila v naprosté zoufalství jen proto, že otci pořád připadala nesmyslná a nemožná představa, že by Tomáš zabloudil ve stejném bludišti jako on, že by život jeho syna byl jen zoufalým a směšným remakem jeho vlastní prohry. Nedovedl si pořád ještě představit, že by jeho vlastní ztroskotání nemělo mít vůbec žádný smysl, že by se život syna stal jen jeho ozvěnou. Naděje, která v některých obdobích synova života sílila a v jiných zase slábla, vyrůstala z pocitu, že stopy jeho choroby se dostaly do Tomášovy krve jako vakcína, která syna ochrání, aby společné nemoci nepodlehl.

Synova nemoc se projevovala trochu jinak než otcova, ale byla to stejná nemoc. Tomášova nevlastní matka několikrát manželovi naznačila, že by možná bylo prospěšné zajít s dítětem, které žije v představách a je většinou zcela netečné k vnějšímu světu, k dětskému psychologovi, ale otec to vždy odmítl; psychologie by nemoc syna, kterou dobře znal, jen zakryla falešnými názvy. Věděl, že všechno, co Tomáš prožívá, je odpovědí na studený dech prázdnoty v jeho nitru; věděl, že Tomáš žije ve snech proto, že prázdno pořád přivolává nové obrazy, a všechny obrazy v něm mizí; věděl, že dokonce i Tomášova dětská touha po slávě vyrůstala z prázdnoty jeho nitra: jediným naplněním a protějškem bezedné prázdnoty, která vše pohlcuje, mohla být jen nejskvělejší zář slávy, zasahující celý svět.

Když bylo Tomášovi čtrnáct let, jeho chování se najednou změnilo. Rozhodl se, že se stane malířem; poprvé v životě se soustředil na jednu věc, začal se něčemu skutečně učit a na něčem pracovat. V jeho skicáři se teď objevovala fantastická města a snové krajiny, postavy křečovitě zkroucené v dramatických pózách, ale také tu byly vidět pečlivé studie věcí a postav; Tomáš se učil podle příruček perspektivu a stínování, studoval anatomii pro malíře a dějiny umění. V té době znovu zesílila otcova naděje, že Tomáš přece jen najde cestu z bludiště snů a že zvítězí nad drakem prázdnoty a nestvůrou hnusu, nad strašnou dvojicí, které on sám podlehl.

Jeho úzkost zase vzrostla, když asi po roce Tomáš ze dne na den nechal malování a začal se věnovat hudbě. V jeho pokoji se teď povalovaly knihy o hudební teorii i životopisy skladatelů. Otec mu pomohl přestěhovat do jeho pokoje pianino, na němž kdysi hrávala Tomášova matka a které po její smrti stálo zavřené v obývacím pokoji. Příští měsíce slyšel, jak se z Tomášova pokoje ozývají táhlé akordy a fragmenty melodií, které se z nich rozvinovaly a pak se třepily a končily v tichu. Seděl večer vedle své ženy, vyprávěla mu o tom, co se ten den stalo ve škole, a on přikyvoval, ale neposlouchal ji, naslouchal tónům, které přicházely z Tomášova pokoje, a s úzkostí v nich hledal příznaky jejich společné nemoci. Nerozuměl hudbě, ale poznal, že zbrklá nesoustředěnost a hřmotný patos některých pasáží, které syn hrál, jsou výrazem pošetilé snahy přehlušit něčím hlasitým a pestrým ticho prázdnoty. A rozpoznával také ve způsobu, jakým melodie stoupaly a klesaly, dobře známý hnus, který vyvstával z vědomí, že vlastní mysl je skladištěm nahodile posbíraných cizích pocitů a že nemůže být ničím jiným, protože z jalové prázdnoty, která je na jejím dně, nemůže nic vyrůst. A tušil, že hnus ozývající se v synových melodiích za nějaký čas jeho hudbu rozežere jako sněť.“

3. Básně v zásuvkách

„Otec se nemýlil, také Tomášova posedlost hudbou trvala jen půldruhého roku. Jednoho večera si otec uvědomil, že se za Tomášovými dveřmi už dva týdny neozvaly žádné tóny; Tomáš nebyl doma, a tak nahlédl do jeho pokoje. Pořád tu ještě ležely životopisy skladatelů a notový papír, v jehož linkách se uchytily trsy not, ale na nich se teď kupily knihy básní, a když otec otevřel zásuvky psacího stolu, objevil ve všech linkované školní sešity, jejichž stránky byly popsané Tomášovým ještě napůl dětským rukopisem. Naučil se chodit do Tomášova pokoje pravidelně, otvíral zásuvky a četl básně, které jeho syn napsal. I když se snažil nezanechat žádné stopy, Tomáš pokaždé poznal, kdy otec prozkoumával jeho psací stůl. Nevěděl tenkrát nic o úzkosti, kterou přitom otec cítil; myslel si, že otcovy výpravy do jeho pokoje jsou jen projevem obyčejné zvědavosti, dokonce dával básně, na které byl pyšný, na místa, kde si jich otec mohl všimnout.

Básně za moc nestály; v šestnácti letech málokdo píše dobré básně. Ale naivita a nepůvodnost synových básní nebyly tím, co otce znepokojovalo. Pátral opět na stránkách plných škrtů a vpisků po příznacích rodinné nemoci, a se smutkem je nacházel na každé řádce; poznal by je, i kdyby neuměl česky, podle tahu pera, chvíli se řítícího vpřed za obrazy, které by měly zaplnit prázdno, a chvíli se zase namáhavě a bez energie vlekoucího po papíru, jako by se prodíralo sněhovou závějí — a zejména podle zuřivé prudkosti, s jakou byly věty a celé sloky přeškrtány, až pero na několika místech protrhlo papír: takovým způsobem se ke slovům, která napsal, chová jen ten, kdo nad nimi prožívá tak silné zhnusení, kdo při pohledu na ně cítí tak hroznou hanbu, že nechce, aby byl vidět ani zlomek jediného písmene. Sešity, do kterých psal kdysi on, vypadaly stejně.

Později se v zásuvkách začaly namísto básní objevovat nedokončené povídky, hry, eseje, fragmenty románů, a dokonce komiksy a filmové scénáře. Otec v nich pravidelně sledoval stopy nemoci jako lékař, který určuje množství virů v krvi, a tak po čase poznal, že i synovo spisovatelské období se chýlí ke konci, mnohem dříve než sám Tomáš. A bylo to tak, jak čekal, žánry se začaly střídat v pořád rychlejším tempu, až se Tomáš nakonec o literaturu přestal zajímat, věnoval se filosofii, mystice, lingvistice a pak ještě nějaký čas dokonce vyšší matematice… Na další umění a vědy už nedošlo. Když bylo Tomášovi osmnáct, cesta tobogánem skončila a Tomáš vypadl do prázdnoty, do stejné prázdnoty, jaká byla na počátku. Avšak teď se Tomáš cítil úplně vyčerpaný a připadalo mu, že bude celý život jen odpočívat po několikaletém sabatu, který nezanechal jediný plod, jediný zárodek smyslu.

V té době skončil střední školu a necítil v sobě chuť ani sílu něčemu se věnovat. V prázdnu zmizely všechny pocity, myšlenky, činy a plány. Za týden po maturitě uviděl na konečné tramvaje vývěsku, že Dopravní podnik přijme dispečera, zvedl hlavu, a když uviděl prosklenou věžičku, řekl si, že tam by mohl mít pokoj — jedinou věc, po které toužil. Otec ho k ničemu nepřemlouval, věděl, že by to nemělo smysl. Tomáš se usadil ve skleněné věžičce a zůstal v ní dvacet let, až do své smrti. Dlouhá léta pak cítil jen prázdnotu, ale pohled na smyčku kolejí třpytících se ve slunci, mokrých od deště nebo rýsujících se v čerstvě napadaném sněhu mu přinášel nesrozumitelnou útěchu.“

4. Petr

„Vyprávíte o Tomášovi a jeho otci, jako by v bytě žili jen sami dva,“ řekl jsem.

Martin řekl: „Právě jsem chtěl začít kapitolu, ve které vystoupí další dvě postavy. Tomášova nevlastní matka brzy poznala, že mezi otcem a synem je nějaké bolestné pouto, i když se jí muž se svou úzkostí nikdy nesvěřil. Nevěděla, v čem spočívá zápletka dramatu, ve kterém vystupoval její manžel a nevlastní syn. Záhadná trýzeň obou ji dojímala a dojetí a soucit byly v té době pramenem její lásky k oběma. Ta láska se však ze všeho nejvíc podobala pocitu, jaký cítíme při pohledu na fotografii, na které jsou vidět tváře lidí, jež na vzdáleném kontinentu postihla nějaká katastrofa. Láska, kterou chovala k vlastnímu synovi, byla úplně jiná. Byl to cit, kterým mohou být spojeni lidé žijící v cizí zemi, v zemi, kde tráví dlouhá léta, aniž by měli naději, že tu někdy získají občanství. Byla by ráda svému muži a nevlastnímu synovi pomohla, ale nevěděla jak; a jako nesrovnatelně důležitější úkol cítila povinnost ochránit vlastního syna, který její vinou musel trávit dětství mezi podivnými cizinci a kterého uvedla do nebezpečí, že se nakazí jejich smrtelnou chorobou.

Otec nebyl jediný, kdo chodil na výzkumy do Tomášova pokoje; vkrádal se tam potají i Petr. Tomáš teprve mnohem později přemýšlel o pocitech, které tehdy asi Petr prožíval, a často o nich s Kristýnou mluvil. Nesrozumitelné postavy nevlastního otce a bratra v Petrovi probouzely úzkost, v níž se mísily zárodky obdivu a nenávisti. Dýchal několik let směs fantasknosti a smutku, směs otupělého zoufalství a maniakálního úsilí, které sžíralo samo sebe, ale pozdní dávka kantorovského jedu, kterým byly prosáklé všechny věci v bytě, už nebyla s to úplně zničit jeho zdraví a zcela rozleptat kontury jeho světa. Otec Kantor se zřejmě mýlil, když doufal, že jed, který předal synovi, už je natolik zředěný jeho krví, že bude na Tomáše působit jako vakcína a dodá mu sílu, ten jed byl pořád ještě příliš silný, aby zničil jeho dítě; teprve k jeho nevlastnímu synovi se dostal natolik oslabený, aby neškodil a aby se snad mohl stát i lékem.

Petr měl pocit, jako by ve vedlejším pokoji žilo pohádkové zvíře. Když slyšel, že za jeho nevlastním bratrem zaklaply dveře bytu, běžel na výzkumy do neznámé země a opatrně zkoumal vrstvy papíru, které zachycovaly sled Tomášových proměn: knihy a sešity s básněmi a prózami, pod nimi hudební partitury a docela vespod kresby. Ale většinou zůstával u nejsvrchnější vrstvy geologie bratrova bloudění, a nejvíc ze všeho ho fascinovaly knihy básní, které Tomáš četl. Na věty, které v nich našel, musel pořád myslet. Působily mu utrpení; nevěděl, co si s nimi počít, každé ze slov mělo jasný význam a všechna byla uspořádána do přehledné stavby, pokorně anebo lstivě se podřizovala pravidlům gramatiky, a přitom věta nedokázala přijmout žádný smysl. Někdy cítil k autorům nenávist a v duchu jim nadával, obviňoval je, že jsou podvodníci, ale znovu a znovu otvíral jejich knihy a probíral se nesmyslnými trsy slov. Bral si tajně bratrovy knihy do svého pokoje, ležel na posteli a stále znovu četl jedinou stránku, jedinou větu; přitom sledoval zvuky domu, a když slyšel, že výtah zastavuje v jejich patře, vyskakoval z postele a běžel knihu vrátit.

A pak se najednou po mnoha hodinách, které strávil nad knihami z Tomášova pokoje, začala osamělá slova na stránce knihy spojovat, Petr poznal povahu jemných šlahounů, jimiž slova šátrají v mlze a hledají se a jež na stránce spřádají sítě, které teď Petrovi připadaly takřka viditelné; měl chuť obtáhnout je tužkou. Petr konečně uviděl smysl v tom, co dosud žádný smysl nemělo, uviděl ho jako mízu, která proudila propleteným síťovím zarůstajícím stránky knih. A tenké konečky šlahounů té divoké spleti nakonec vyrazily ven z knih, dotkly se povrchů věcí a těl, učinily je podobnými obrazům, a proměnily tak i pohled, jakým se Petr díval na věci a těla.

A ještě jeden důsledek měly jeho zážitky nad bratrovými knihami — přivedly ho k tomu, že začal sám psát. Trvalo ještě několik let, než napsal první opravdovou báseň, ale už ve dvaceti letech začal publikovat v časopisech; když mu bylo dvaadvacet, vyšla mu knížka poezie, Sloupy a břevna, a kritici o něm psali jako o nadějném talentu. To bylo v roce 1991; v té době už Petr i Tomáš bydleli ve vlastních, dost ubohých bytech — Petr v garsonce v podkroví a Tomáš v přízemním pokoji s okny do dvora — a manželé Kantorovi zůstali ve velkém bytě na sídlišti sami. Protože se předtím spolu bavili jen o prospěchu synů ve škole, nebylo teď už o čem mluvit, a tak mlčeli. Otec Kantor už byl několik měsíců vážně nemocný, šoural se po bytě ve flanelovém pyžamu; když dostal hlad, otevřel si ledničku a ohřál si, co mu připravila jeho žena.

Když Petr přinesl Sloupy a břevna matce, byla překvapena, že cítí škodolibé uspokojení. Styděla se za ně, snažila se je zaplašit, ale nešlo to, a tak se mu nakonec podvolila a slastně si je užívala. Uvědomila si, že její nové štěstí je radostí z pomsty. Nerozuměla sice nemoci Tomáše a jeho otce a nechápala jejich pyšné zoufalství, ale vytušila, že Petrova kniha bude pro jejího muže znamenat pokoření. Snad až teprve teď poznala, že docela dole, na dně lásky a soucitu, které kdysi chovala k manželovi a nevlastnímu synovi a jejichž zbytky se pořád ještě ozývaly, vždycky byla nenávist: nenávist vůči lidem, kteří ji drželi v zajetí v cizí zemi, kde musela žít se svým synem docela sama, aniž rozuměla jejímu jazyku. Dokázala by jim odpustit, kdyby v nesrozumitelné a smutné cizině měla trávit život jen ona; ale neodpustila jim, že v podivné zemi Kantorů musel prožít dětství i její syn.

V té době jednou procházela paní Kantorová kolem otevřených dveří manželova pokoje a viděla, jak stojí u okna, ve kterém byly vidět řady oken protějších paneláků, opírá se rukama o parapet a tiše se pro sebe směje. Šla mlčky dál, nevěděla, že její muž si právě přečetl Petrovu knihu a teď se směje dobrému žertu osudu; nikdy v životě ho nenapadlo, že by dlouhý příběh jeho úzkosti, příběh dvou zmarněných životů mohl skončit takhle. V dobách, kdy on i jeho žena ještě s dojemnou nemotorností usilovali o to, aby se všichni čtyři stali rodinou, se úzkostlivě snažil, aby se k Petrovi choval stejně jako k vlastnímu synovi, a často projevy své přízně přeháněl na úkor Tomáše. Měl Petra rád, dojímal ho jeho pocit zmateného cizince, který provázel jeho dětství u Kantorů, pocit, o kterém dobře věděl, i když Petrovi nedokázal pomoci, a měl i teď radost z toho, že se nevlastnímu synovi podařilo nepodlehnout směsi horečky a malátnosti, která po léta ležela jako zkažené ovzduší v bytě, kde všichni žili — a přesto cítil hořkost, protože Petrovo vítězství mu znovu připomnělo jeho a Tomášovu prohru; nemohlo přinést žádné řešení do podivného dramatu jeho života, protože Petr nebyl postavou z tohoto dramatu; účinkovali v něm vždy jen on a Tomáš. Petrova matka se nemýlila, když s krutou radostí myslela na to, že Petrova knížka přinese jejímu muži prudkou bolest.

Petr se v době, kdy mu vyšla sbírka básní, neviděl s nevlastním bratrem už rok; několik dní váhal, ale nakonec mu knížku s věnováním poslal poštou. Tomáš si ji přečetl a byl jí okouzlen. Zatelefonoval Petrovi a oba bratři se sešli v kavárně; tenkrát spolu vlastně poprvé v životě skutečně mluvili. Petr bratrovi prozradil, že na počátku jeho psaní byly tajné návštěvy v Tomášově pokoji, a Tomáš měl radost, že jeho dětství, prožité ve snu, nebylo úplně beze smyslu. Necítil už smutek nad svým ztroskotáním, které mu bratrova knížka připomněla, protože prázdnota, která se před několika lety zřejmě s konečnou platností ujala své vlády v jeho mysli, měla také tu vlastnost, že působila jako utišující prostředek; byl to sníh smíření, který přikryl staré rány.“

5. Návštěva z temnot

„Petr v té době myslel jen na poezii, pracoval na dlouhé poémě; byl tak posedlý psaním, že se nedokázal věnovat ničemu jinému, a proto také nechal studia; matka mu to nevyčítala, utěšovala se tím, že se z jejího syna stane slavný spisovatel, a dávala mu občas nějaké peníze. V té době jednou požádal Petra jeho přítel, člen málo známé punkrockové kapely, o slova k písni, kterou složil, a Petr pro něj přes noc text napsal. Pak si občas přivydělával psaním textů pro různé rockové skupiny a také ještě napsal pod pseudonymem dva nebo tři texty pro slavného zpěváka pop-music. Nebylo mu z toho dobře, ale v té době si často nemohl koupit ani jídlo, nechtěl prosit o peníze matku a říkal si, že by nebylo dobré, kdyby umřel hlady předtím, než dopíše svou poému.

Tomáš jednou vyprávěl Kristýně o večeru, který změnil Petrův život. Mluvil o něm tak sugestivně, že Kristýna vůbec nezapochybovala, že se ta událost skutečně přihodila a že se stala tak, jak o ní Tomáš hovořil. Až když po Tomášově smrti trávila čas tím, že pořád znovu probírala všechny okamžiky jejich společného života, došla k přesvědčení, že si Tomáš celou scénu vysnil, a divila se, jak mohla uvěřit vyprávění, ve kterém bylo tolik literárních citací a tolik podezřelých rekvizit, vyprávění, které celé bylo zjevnou parodií. Ale nemohla si být ani jistá, že Tomáš přece jen přesně nepopsal, co se toho večera stalo — jeho vyprávění se sice hodně podobalo literatuře, ale skutečnost se někdy literatuře podobá…“

Martin se zase odmlčel. V taverně už zbylo jen několik posledních hostů, kteří dopíjeli poslední ouza, retsiny a piva. Zavolali jsme na Táňu, objednali si ještě džbánek vína a zaplatili.

„Tak co se Petrovi přihodilo?“ pobídl jsem netrpělivě Martina, který se zřejmě zasnil.

„Jednou v zimě prý zazvonil u dveří Petrovy podkrovní garsonky pozdě večer zvonek. Kristýna říkala, že venku zuřila vánice, ale připouštěla, že Tomáš o ní vůbec nemluvil a že se obraz sněhových vírů možná zrodil až v její paměti. Když Petr otevřel, za dveřmi stál robustní muž v kožichu, na kterém se třpytily tající vločky sněhu; představil se jako ředitel divadla, nechal se pozvat dál, rozepnul si kožich, ale odmítl si ho sundat. Kristýna prý doteď v duchu jasně vidí jeho kulatou tvář se špičatým černým knírem, i když má pocit, že obojí si také spíš domyslela dodatečně. Když seděl u stolu, nabídl Petrovi, aby napsal texty písní pro muzikál, který ve svém divadle hodlá uvést, a jako honorář mu nabídl částku, o jaké si Petr nikdy nemyslel, že by si ji někdo mohl vydělat tím, že píše na papír slova. A přece bez rozmýšlení nabídku odmítl.

Ředitel se vůbec neurazil, zdálo se, že to čekal. Vstal, slavnostně Petrovi potřásl rukou a řekl, že mu rozumí a k jeho postoji mu gratuluje, pak se zase posadil. Petr z toho byl dost zmatený. On sám dobře ví, pokračoval ředitel, co si o takovém psaní myslet. Ale ať Petr uváží jedno: peníze v rukou básníka jsou něčím úplně jiným než peníze v rukou bankéře nebo úředníka. Peníze nejsou potištěné papíry, ani čísla na účtech, jsou to zárodky dějů, zážitků, dobrodružství, tvorby a dnů smysluplné práce. Peníze jsou budoucnost sama v její nejčerstvější a nejryzejší podobě. A peníze nejsou jen možností toho nebo onoho, peníze jsou možnost sama, počáteční čistota činu prostoupená snem.

Sáhl do náprsní kapsy kožichu, vyndal odtud tlustý svazek bankovek a položil jej na stůl. ,Takovýhle balík,‘ řekl, ,je v něčích rukou semínkem, ze kterého vyroste vila plná nevkusu, v životě druhého člověka se rozvine do vodotrysku prožitků, do hledání absolutna, rozprostře se v létající koberec, který mu přinese tisíce zážitků. Budete moci cítit dech horkých zdí v úzkých uličkách středověkého italského městečka na vrcholku kopce anebo pach zahnívající vody v rybářském přístavu v Portugalsku, chodit po nočním Manhattanu a pozorovat stovky rozsvícených oken v černých siluetách mrakodrapů, projíždět terénním vozem domorodou vesnicí v australském buši, popíjet tequilu v hospodě na náměstí koloniálního městečka někde ve Střední Americe, číst si oblíbeného básníka na terase horské chaty v Alpách nad zasněženými svahy zářícími ve slunci anebo budete moci pít likér v jídelním voze rychlíku projíždějícího podél jezera, na jehož březích stojí bílé vily v zahradách s vysokými tmavými cypřiši, budete se moci z balkonu luxusního hotelu dívat na rozsvěcující se světla v modravém pařížském soumraku a přitom popíjet chlazené šampaňské.

A všechny zážitky v hloubce vaší paměti budou uzrávat do slov, napíšete úžasné básně. Mým nejoblíbenějším básníkem je Rainer Maria Rilke, čtu si jeho verše každý večer; a Rilke přece řekl, že k tomu, aby básník napsal báseň, potřebuje mít mnoho zkušeností, musí cestovat, musí poznat mnoho lidí, mnoho krajin, mnoho různých moří v různých ročních dobách. A já se ptám: Jak by to mohl dělat, kdyby neměl peníze? Kdo jiný by měl mít peníze než básník, který je promění v jedinečné prožitky, ve světelné obrazy, v setkání s nezapomenutelnými vůněmi a neopakovatelnými gesty, se světly a stíny ulic v cizích městech, s neznámými chutěmi pokrmů, ve kterých se otevírá tajemství vzdáleného kraje, v setkání s mnoha ženami, s mnoha láskami, tragickými a šťastnými, tíživými a lehkými jako vánek. A všechny prožitky se promění v poezii, a samy už budou poezií. Poezie je dar, který básník přináší druhým lidem, je to dokonce ten nejvyšší dar, který jim může přinést, a tak když básník vydělává hodně peněz, nedělá to především pro sebe, ale pro druhé.‘

Ředitel toho řekl ještě mnohem víc; v Tomášově podání se ta část jeho projevu, v níž mluvil o prožitcích, které Petrovi mohou přinést peníze, dost podezřele podobala tomu, co Sára z Maupersu říkala Axelovi z Auerspergu v posledním dějství hry Axel od Villierse de l‘Isle Adama. ,Já sám vydělávám peníze jen kvůli tomu, abych mohl pěstovat takovou poezii prožitků,‘ řekl ředitel, ,protože nadání tvořit poezii slov mi bohužel bylo odepřeno. Ale vy byste mohl spojit oba proudy poezie v jeden jediný. Necítíte závrať, když pomyslíte na to, co by z takového spojení života a poezie mohlo vzejít? Básníci jsou moudří, i když je lidé pokládají za blázny. Četl jsem vaši knihu s velkým požitkem a pozorně, četl jsem ji několikrát, a tak vím, že i vy jste natolik moudrý, abyste se dokázal vysmát hloupé maloměšťácké pověře, že básník nesmí být bohatý.‘

A ředitel se sám rozesmál, jako by nebylo možné se nesmát při tak dobrém vtipu. Když přestal, vzal do ruky svazek bankovek a řekl: ,Můžu dát ty peníze komukoliv; textařů, kteří slušně ovládají své řemeslo, jsou desítky. Nenapíšou texty tak dobře, jak byste je napsal vy, ale to je úplně jedno, moji diváci to stejně nepoznají. A mezi námi — ten muzikál by nezachránilo, ani kdyby k jeho písním napsal texty Baudelaire, v tomhle ohledu vám nechci nic nalhávat. Nabídl jsem tu práci vám proto, že znám a obdivuji vaše básně, a rád bych se vám za ně něčím odvděčil. Dovedu si představit, jak je pro vás nepříjemné psát texty pro pop-music, ale uvažte ještě, že by to bylo jen jednou, vydělal byste si tolik peněz, že už byste se pak mohl věnovat nerušeně psaní skutečné poezie.‘

Odmlčel se a klidně seděl za stolem. Petr během jeho řeči vstal a chodil nervózně po úzké místnosti sem a tam; teď se také posadil, bankovky ležely mezi ním a návštěvníkem, za oknem hustě sněžilo. Víme, že Petrův objev smyslu bujícího na řádcích básně jako divoký plevel také znamenal, že se pročistilo a zostřilo jeho vnímání krajin světa, Petr prožíval nad lecjakým naivním maskaronem na zdi, nad lecjakou zborcenou zídkou a starou továrnou silnější prožitky než jiní na cestě po Loiře, a často cítil lítost nad tím, o kolik takových zázračných setkání přichází vinou své chudoby, která mu nedovolila cestovat. A tak ředitel volil přesně ta slova, kterým Petr nedokázal nenaslouchat…“

6. Čarodějův učeň

„Přijal nakonec Petr ředitelovu nabídku?“ zeptal jsem se.

„Jak jsem řekl, žádný ředitel v kožichu patrně neexistoval, Tomáš si asi celou scénku vymyslel. Ale Petr čísi nabídku, aby napsal texty pro písně hloupého muzikálu, opravdu přijal, a myslím, že se Tomášovi v jeho vyprávění o noční návštěvě podařilo vcelku dobře vystihnout, na co přitom myslel.“

„A potom?“

„Petr nikdy nedopsal svou poému, už nikdy nepublikoval žádnou báseň. Nevíme, jestli se ještě pokoušel psát poezii. Psal texty zpěvákům pop-music, po čase začal chodit na jejich večírky, bulvární časopisy publikovaly fotografie z parties celebrit, na kterých se objevoval, vydělával čím dál víc peněz. V pětadevadesátém roce jeho přátelé z showbyznysu zakládali hudební vydavatelství a nabídli mu, aby se na podniku finančně podílel. Petr se stal jedním z majitelů, za čas začal podnikat i jinde. Později se věnoval hlavně různým finančním transakcím a texty psal jen výjimečně.“

Kolem našeho stolu odcházeli poslední dva návštěvníci taverny, mladý holandský pár; s úsměvem na nás zamávali. Seděli jsme teď sami, v kuchyni se ještě svítilo. Také ostatní taverny už byly většinou prázdné, přes hladinu k nám doléhala jen tichá hudba z baru na druhém konci zálivu. Loutro už spalo nebo se ukládalo ke spánku.

„Copak se celý jeho život mohl tak změnit jen proto, že se jednou rozhodl napsat pár textů pro muzikál?“ zeptal jsem se Martina.

„To bych se neodvážil tvrdit, takové náhlé proměny se asi dějí jen v románech a také chyby, které zničí úplně všechno s konečnou platností, se vyskytují víc v románech než ve skutečnosti. Nevím, co způsobilo, že se z básníka stal textař a z textaře podnikatel, a nevěděl to ani Tomáš. Často o tom s Kristýnou mluvil, rozvíjel různé příběhy, ale byla to spíš jen hra, nečekal, že by na tuhle otázku mohl najít odpověď. Když četl Sloupy a břevna, rozpoznával na dně Petrovy poezie i nečisté tóny, ale to samo o sobě nic neznamenalo, Tomáš říkal, že je to tak v pořádku, čistota bez kazů bývá sterilní a také slabá, protože je vytržená ze spletitého žiloví, ze kterého její dílo čerpá živiny. Je možné úplně odlišit fascinaci zářící skutečností od pohodlného hedonismu? Při psaní se to, co je čisté, a to, co je nečisté, rodí ze sebe navzájem, ješitnost nebo poživačnost vede k setkání se zázračnem a umanutá poctivost k strnulosti a aroganci; ale to, co je ve směsi temné, se také může vzdálit z téhle hry, ve které vznikají podivné aliance, osamostatnit se a začít vládnout samo.

Mohla to být jen náhoda, jen jeden zlý okamžik. Možná se mezi složkami té horké, zapáchající a bublající směsi, z níž se rodí knihy, v jedné chvíli ustavil špatný poměr, nepatrně se mezi nimi vychýlila rovnováha a pak už to Petr neuhlídal; spisovatel je vždycky tak trochu čarodějův učeň… Třeba z nějakého důvodu trpěl dočasnou neschopností psát, a téhle prodlevy využil jeho zlý démon a obsadil výhodné pozice. A zdá se mi docela pravděpodobné, že neuvěřitelná kariéra, která následovala po jeho pádu, byla výrazem zoufalství nad ztrátou pokladu, který našel v dětství, když seděl nad knihami z Tomášova pokoje a sledoval zvuk výtahu… Možná podvědomě cítil, že tu ztrátu je možné vyrovnat jen něčím stejně obrovitým, možná získával pořád víc peněz proto, že cítil, že suma na jeho kontech pořád ještě nemůže nahradit to, o co přišel. Nebo se možná stal finančníkem, aby potrestal básníka v sobě za to, že už nedokázal psát. Anebo své podnikání zpočátku pokládal za experiment, do kterého se pustil ze zvědavosti, a ten se mu později vymkl z ruky — experimentovat v poezii s vyděláváním peněz je jako šťourat se grafitovými tyčemi v jádru atomového reaktoru. Možná to měl být test, který si stanovil, chtěl si vyzkoušet, jestli projde neznečištěný světem peněz, popových hvězd a nicotného veršování; pak by bylo pravděpodobné, že mu nápad se zkouškou našeptal jeho ďábel (ďáblové bývají otci takových dobrých nápadů). A co když si namlouval, že vzdálený svět podnikání a financí je pro něj něco jako Rimbaudova Afrika? Dovedu si představit, že drahý oblek manažera zpočátku, než si na něj zvykl, nosil jako Rimbaud burnus. Anebo to bylo úplně jinak; to už nezjistíme, Petr Quas je mrtvý. Je ale takřka jisté, že už nikdy nenapsal žádnou báseň, a také to, že byl kvůli tomu do konce života nešťastný; jeho neštěstí se projevovalo vychloubačností, záchvaty vzteku, kterými byl pověstný a které byly namířeny proti jeho přátelům a nejbližším spolupracovníkům, a také celoživotním sklonem k alkoholismu. A z Petra Quase se stal dost nesnesitelný snob, který se pyšnil známostmi s nicotnými celebritami; avšak zatímco všichni ostatní snobové závidí jiným lidem, Petr Quas trýznivě žárlil sám na sebe: na postavu, kterou byl v době, kdy napsal Sloupy a břevna.

S Tomášem se Petr vídal jen málo. Nechal si postavit vilu v Dobřichovicích, ocital se ve vedení různých společností; jeho matka se ho ani neptala, co znamenají zkratky v jejich názvu, nakonec se octl v předsednictvu Phoenix Group, která kupovala a prodávala jiné společnosti. Petr v sobě objevil zvláštní umění řešit fúze, nákupy a prodeje podniků jako složité rovnice. Nebylo i tohle nečekané nadání důsledkem schopnosti vnímat spletité síťoví nejasných vztahů, jemuž se naučil nad knihami básní, které si tajně půjčoval z Tomášova pokoje? Kdo ví…“

7. Sníh na dvoře

„Zatím Tomáš seděl ve skleněném pavilonu na střeše a díval se na smyčku kolejí nebo ležel na kanapi ve svém bytě s oknem do dvora, na kterém se tyčilo několik hromad starých krámů, přikrytých kusy eternitu. Prázdnota, která vládla v jeho světě, měla různé tváře; byla období, kdy vypadala skoro jako mystické sjednocení s vesmírem, a jiná období, kdy se dost podobala imbecilitě, byly chvíle, kdy přinášela zoufalství, a chvíle, kdy téměř připomínala štěstí; Tomáš bral ty proměny tak, jak přicházely, jako různé počasí střídající se v zemi prázdna, ve které žil, moc o nich nepřemýšlel a nesnažil se je ovlivňovat. Vláda prázdnoty vymazala z jeho mysli většinu cílů, jež si lidé v životě kladou, a zbytek proměnila: to, co ostatní pohání jako touha, u něho působilo jako jednoduchý strojový mechanismus, který udržoval jeho život v jakémsi minimálním chodu ode dne ke dni, od hodiny k hodině. To ztlumení života však zároveň uvolnilo prostor pro nesmírné množství věcí, tvarů, odstínů barev a světla, které se obvykle vůbec nedostanou do vědomí, protože nejsou pokládány za dostatečně zajímavé nebo užitečné, a pokud tam proniknou, vzápětí je paměť vyloučí jako zbytečný balast, jako nepotřebné odpadky zkušenosti. Tomášovou hlavní činností bylo bezcílné bloudění po městě, a tak během let nosil v hlavě jako neužitečný náklad celé město; jeho paměť uchovávala každou zapadlou uličku na periferii, připadalo mu, že si dokáže vybavit výraz všech domů, a dokonce i detaily každé křivé dřevěné boudy v zahrádkářských koloniích. V té době to vypadalo, že s sebou vláčí obrovské množství obrazů, které k ničemu nejsou, protože neměl ani sílu, aby se postavil proti toku času, který všechny ty nepotřebné krámy naplavil do jeho paměti, ani dost energie, aby si ve své mysli uklidil a vyházel odtud zbytečnosti.

Tomáš také četl všechno možné, i když všechna slova v knihách pohasla a ležela teď na stránkách jako mrtvý hmyz; čas od času si s údivem a s pocitem, který se podobal smutku, vybavil nad některou stránkou, jakým skoro nesnesitelným jasem kdysi stejná slova zářila. V takových chvílích si připadal jako někdo, kdo se rozpomíná na život v jiném těle. Kolega v práci mu daroval několik desítek čísel časopisu National Geographic, která po komsi zdědil, a Tomáš je během pár měsíců všechna přečetl; nedalo se mluvit o opravdovém zájmu — Tomáše v té době doopravdy nezajímalo nic —, ale přesto se mu při jejich četbě zdálo, jako by se někde nesmírně hluboko ozývala zastřená touha po cizích zemích a zejména městech, touha, kterou kantorovská prázdnota rozředila a ztenčila v takřka neznatelné chvění smutku. Koupil si televizi; na dramata a psychologické filmy se nedokázal moc soustředit, ale pouštěl si ji, když dávali nějaký dobrodružný thriller. A také často jen naslouchal za deště crčení vody, která vedle jeho okna vytékala z okapu do kanálu; a četba knih nebo sledování televize pro něj neznamenaly nějakou podstatně jinou zkušenost než tyhle monotónní vodní koncerty. S nevlastní matkou se nestýkal a nemyslel na ni, na Petra si vzpomněl málokdy. Petr však na nevlastního bratra myslel často, jednou za dva nebo za tři roky za ním zašel, přemýšlel, jestli by mu měl nabídnout nějaké peníze, ale nikdy se k tomu neodhodlal.

Tomáš nebyl skoro nikdy nemocný, ale v prosinci roku 2001 dostal chřipku, a tak poprvé v životě musel zůstat několik dní ve svém bytě. Třetího dne se probudil, když za okny počínalo svítat; uvařil si kávu a ve světle lampičky přečetl několik stránek z časopisu, který ležel na nočním stolku, ale za chvíli časopis zase odložil, ležel v posteli, díval se oknem přes vzorek záclon na modravou propast dvorku, na rozbitou kredenc, kterou tam kdosi odložil už před rokem, na jakýsi zrezivělý stroj s ozubenými koly a plechový barel; na všech věcech ležela vysoká vrstva sněhu. Rozsvěcela se úzká okna kuchyní, kde si lidé vařili snídani a chystali se do práce; poslouchal ranní zvuky domu, splachování záchodů ve všech patrech, hudbu z rádia a hlasy dětí, hučení stoupajícího a klesajícího výtahu…

Nevěděl, co má dělat; rozhodl se, že bude číst, ale nedokázal u žádné knížky vytrvat. Postupně vytáhl z knihovny dvanáct knih, které teď ležely vedle něho na nočním stolku. Z každé z nich přečetl jen několik řádek, ale pokaždé cítil nespokojenost; bylo mu protivné číst o milostných a manželských problémech jakýchsi smyšlených postav v tichém bílém ránu, které proměňovalo i vrzavé a drnčivé zvuky útrob domu v tichou hudbu, jež mu vzdáleně připomněla téměř zapomenutou radost z naslouchání, kterou zakoušel kdysi ve svém skladatelském období. Poprvé po dlouhé době měl pocit, že ví, o čem by chtěl číst: uvědomil si, že by se chtěl začíst do knihy, která by pojednávala pouze o životě věcí a prostorů, zdálo se mu, že jen slova takové knihy by nerušila pokojné ráno, že jen taková slova by přijal bílý sníh; toužil po dlouhých a klidných popisech světa bez lidí, kde by byl člověk přítomen jen ve výtvorech, které po sobě zanechal, v otiscích gest a ve stopách po událostech, které už skončily — ale ve všech knihách život věcí a prostorů nepříjemně rušily nezajímavé, a přitom vtíravé příběhy lidí, jejich přehnaná gesta, nudná slova a fádní myšlenky. Napadlo ho, že by popisy věcí mohl najít v National Geographicu, vytáhl z knihovny pár čísel a začetl se postupně do několika článků, ale za chvíli odložil i je. Zpočátku ho sice uspokojovalo, že v nich lidé vystupovali jen jako účastníci setkání na cestách, ale pak ho začalo popuzovat, že si autoři článků osobovali právo rozhodovat, co z města nebo krajiny je důležité a stojí za popis, a co je možné zamlčet.

Uvědomil si, že žádnou knihu, která by jen bez výběru popisovala všechno, s čím se setkává pohled, doma nemá. Možná ani žádná taková kniha neexistuje, řekl si — kdo by psal knihu, která by byla jen nekonečným podrobným popisem městských ulic, nebo třeba nějaké venkovské silnice mezi poli? A kdyby náhodou někdo pocítil potřebu něco takového napsat, vyhodili by ho s rukopisem z každého nakladatelství… Pak dostal nápad; když taková kniha neexistuje, může si přece alespoň její kousek napsat sám, může popisovat třeba prázdné ulice nějakého neznámého města. Tomáš by se určitě nepustil do psaní žádného literárního díla, nestál o to, aby se zase vrátily jeho staré nevolnosti a horečky a vyčerpanost, která po nich následovala; ale popisovat ulice vymyšleného města jen pro vlastní potěšení jistě nebyla žádná literatura, a nebylo tedy čeho se bát. Vzpomněl si, že v aktovce má papíry s jízdními řády tramvají; posadil se v posteli, pořádně se přikryl, protože v bytě byla docela zima, a začal ve světle stolní lampičky psát na zadní straně jednoho z nich.“

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Cesta na Jih.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.