Každým ránem
znovu panna

Josef Plachetka

Ústí nad Orlicí

Každým ránem znovu panna

Autor: Josef Plachetka

Ilustrace: Marie Hostinská

Vydal: OFTIS Ústí nad Orlicí

Vydání: druhé

Rok: 2013

Sazba: Václav Novák

© Josef Plachetka, 2013

© Illustrations Marie Hostinská, 2013

epub: ISBN 978-80-7405-281-1

mobi: ISBN 978-80-7405-282-8

MEDITERÁNSKÉ AFRODIZIAKUM

Nevěděl, jestli to, co ucítil, bylo zadostiučinění, nebo rozladění, když ji, tu mladou plavou ženu s pihou na levé tváři, uviděl před sebou úplně svlečenou.

Ale nahoty bylo kolem něho na pláži mnoho, takže pocit jakési podivné a slastné nerozhodnosti zanikl dřív, než nová zpěněná vlna dorazila k štíhlým nohám mladé ženy, už našlapujícím v písku pláže. Smíšený dojem krásy, nejasné touhy a nerozhodného ostychu mu v mysli umocnilo téměř zapomenuté tvrzení o ženě.

A tehdy – v první podvečer na mořské pláži u hotelu Plavi horizont, kdy mu nahým tělem zakryla slunce, takže vnímal pouze její štíhlou siluetu, prosvícené vlasy a mokrý kudrnatý klín, - tehdy, v té podivně napjaté chvíli, se mu po dlouhé době vybavilo: Žena je nejkrásnější, když vychází z moře.

Kráčela z vody. Měla na sobě tisíce třpytících se kapiček. Šla sebevědomě a samozřejmě, jako kdyby nahá chodila po pláži před zraky desítek mužů od narození. Když ho téměř míjela, zachytil překvapivě její přímý pohled. Uhnul očima na plavé zmáčené vlasy a dostal na sebe zlost. I v tom kratičkém setkání vytušil nepatrný zlomek tajeného zájmu, který vlastní vinou propásl, nevyužil, protože ho překvapil.

Vzpomněl si i na dopoledne. Vlastně, ještě dříve na noc, v níž si ji poprvé všiml v odbavovací hale aerolinií. Stála ledabyle a netečně opřená o sloup, povznesená nad všeliké lidské hemžení, plavá, s pihou na levé tváři, kamsi zahleděná. Po chvíli nejspíš vycítila jeho upřený pohled, a opětovala jej tak emancipovaně a povýšeně, aby okamžitě pochopil, že nemá nárok se na ni nejen dívat, ale ani tajně na ni pomyslet. Uvědomil si, jak je na ní všechno dokonalé a samozřejmé, a začal se mírně litovat jako vždycky, když se potkal s krásnou ženou, která mu nepatřila, jako pokaždé sám sebe utěšil poznáním, že krásné ženy patří mužům bez fantazie, a pohledy potom už směroval trochu mimo ni, tak, aby mu sice zůstala v zorném poli, ale alespoň pro sebe získal alibi.

A dopoledne … Na trajektu, co převážel autobus rekreantů přes mořskou úžinu, když na několik minut všichni vystoupili, aby poprvé nasáli vlhký a drahý mořský vzduch, ji podvědomě vytušil za sebou. Ještě stiskl spoušť, na kinofilm uvěznil malebný obraz pobřežní hospůdky se slunečníky, spoustou reklam na zdi, a kouskem moře. Pootočil se, odstoupil od zábradlí a okamžik počkal, až si stoupne na jeho místo s výhledem.

V obou těch kratičkých setkáních byla v bílých plandavě volných šatech z mačkané gázoviny; pod nimi prosvítalo bílé prádlo a tvary jejího těla.

A najednou, po pár hodinách, proti němu kráčela nahá. Jeho vnitřní zmatek z třetího setkání vyvrcholil ve chvíli, když ho míjela. Zatřepala hlavou a na jeho rozpálené tělo z ní dopadlo několik dráždivě chladivých kapek.

Zůstal nehnutě ležet proti slunci a nechával v sobě doznívat ten obraz nahé plavé ženy s pihou na levé tváři, jaký si doma mohl dopřát jenom umrtvený na propagačních kalendářích. Představoval si, jak o kousek dál bere ručník, osušuje vlasy, utírá slanou vodu z těla a nabízí se slunci, ale neotočil se za ní.

Sledoval staříčky od Gottwaldova, jak stěží přivykají novým mravům na pláži Pržna.

Na povinnou večerní instruktáž pro nově přibylé rekreanty plavá žena s pihou na levé tváři nepřišla.

Zbytek večera bloumal rozpáleným pískem a po betonu kolem hotelu. Vstoupil i do hotelového baru: přečetl si ceny a důstojně se odebral na opuštěnou pláž, aby si v mysli urovnal uplynulý den. Zjistil, že se svými třiačtyřiceti léty je z mužů nedostižně nejmladší. Další dva bez manželek měli kolem šedesátky, jeden z nich, ostravský horník Jindřich po dvou infarktech, jeho společník na pokoji, strávil první odpoledne u moře na posteli s mokrým ručníkem na hlavě. Samotných žen napočítal asi šest, ale zbývající, když vyloučil tu plavou s pihou na levé tváři, pro kterou zatím neměl pojmenování, nemohly narušit jeho vnitřní klid.

Spát se mu nechtělo. Usadil se na balkóně a zjitřeně pozoroval nekonečné tmavnoucí moře za zátokou se skalnatými břehy, palmy a olivy na pusté pláži. Poslouchal hudbu ze zahradní restaurace, pomalou, melodickou, podmanivě zabarvovanou sametovým hlasem zpěvačky, který se vyzývavě táhl horkou nocí. Vzduch jen zvolna chladl v poryvech lehkého vánku od moře. Po betonovém chodníku k pláži se zvolna loudala dvojice: ona měla hlavu na jeho rameni, on ji objímal kolem pasu. Vzpomněl si na manželku a dospívající dcery daleko doma, ale představa se jenom krátce zachvěla v horkém nočním vzduchu. Ta druhá vidina mu vydržela až do modrého setmění, zvláštně světlého, a byla celá prostoupená neznámou plavou ženou s pihou na levé tváři, její tušenou něhou; až se polekal té zvláštní úporné touhy po ní. Ale nemohl jinak, i když si na pomoc přivolával důvěrně známé tragédie lásek stárnoucích mužů a mladých dívek ze svého okolí.

Vedle chrápajícího Ostraváka Jindřicha po dvou infarktech usínal dlouho a spal neklidně. Kdesi uprostřed noci ho vzbudilo vrzání postele ve vedlejším pokoji mladých manželů, podruhé sprchování a tlumený smích manželské dvojice v umývárce. Potřetí se vzbudil snad horkem, snad představou nebo snem o ní.

Byla vdaná.

Cestou do Radoviči, male vesnice asi dva kilometry od zátoky a hotelu, na vycházce, která patřila do programu, postřehl na její ruce snubní prstýnek. Poznání mu nepřineslo ani uspokojení, ani zklamání, jenom utvrzení naprosto samozřejmého, s cím počítal. Přesto každá sebenepatrnější drobnost, která se jí týkala, měla nádech vzrušivého objevu.

Loudal se za skupinou, namáhavě se vlekoucí od hotelu do kopce v úmorném vedru, přestože bylo ještě ráno. Vpředu poskakovala kulturní referentka neurčitého věku a na ostré sluneční paprsky napichovala pokyny, rady a místopisné údaje. Co chvíli zvedala ruce nad hlavu a tleskala, aby ji všichni viděli, jak byla navyklá z provádění skupin po městech. Zvyk jí zůstal a na pusté rozpálené asfaltce působil přinejmenším komicky. Couvala, pravidelně zvedala ruce a vzápětí zastrkovala vykasanou halenku do sukně, až je dovedla do vesničky, k malé samoobsluze naproti tržišti. Domorodci průvodkyni halasně vítali, někteří muži ji objímali i líbali. Smála se a zlato z minulých let na krku, v uších a prstech se jí třpytilo ve slunci. Všichni rekreanti využili jejího setkání s venkovany: polovina skupiny vnikla do samoobsluhy, druhá, mužská, si trpitelsky otírala rekreační pot a ukrývala se pod rákosem pokrytou pergolou stínící výlohy prodejny.

Zůstal s většinou mužů ve stínu. Pozoroval malé poloprázdné tržiště, snědé ženy v černých sukních, důležitě lelkující vesničany v slaměných kloboucích. Namířil fotoaparát přes cestu k tržišti ve chvíli, kdy si plavá žena s pihou na levé tváři vkládala do úst kuličku hroznového vína. Hlavu měla mírně zakloněnou, široký bílý klobouk jí odkryl čelo, látka na šatech se napnula přes prsa a celý obličej vystavila slunci. Stiskl spoušť. Fotoaparát nemohla přes ryk, který na návsi a před prodejnou panoval, slyšet. Navzdory tomu se pootočila. Zazdálo se mu, že se dokonce jemně usmála, než sklopila hlavu a lem klobouku jí zastínil čelo a oči. Mohla se dívat na něho, ale také kamkoliv mimo, usoudil. Představil si, jak jazykem o patro rozmáčkla kuličku vína a sladká šťáva stékala do ní. Raději uhnul pohledem, aby se vymanil z její přitažlivosti.

V bílé zahradní kavárně s cukrárnou vedle tržiště sedělo několik cizinců a před palčivými paprsky je kryly šlahouny vinné révy. Zatoužil usadit se mezi ně: poručit si dvě deci červeného Vranacu a vychlazenou minerálku nebo kávu a dívat se z toho zelenobílého stínu na horkem zpomalené hemžení turistů a domorodců na návsi; na kopec s polorozbořeným kostelíkem a hřbitovem po zemětřesení, na kousek moře v zátoce …, ale stále se mu do všech těch vymyšlených výhledů z bílé zahradní restaurace s klenutými oblouky pletla ona. Ona, kterou viděl nahou. Zná její parfém, průzračně jemnou a drahou vůni, co ucítil na trajektu, když stále vedle něho. Ona neznámá plavá žena s pihou na levé tváři. Tím výčtem vyčerpal všechno, co o ní zatím věděl. Její jméno neznal, protože večer na setkání se stálým zástupcem rekreační péče a ředitelem hotelu nepřišla. I když všichni o sobě stejně při vynuceném představování v televizní místnosti sdělili skromně málo.

Znovu ji očima hledal u tržiště. Skutečnost, že ji nenašel, ho rozladila. Vstal a vešel do samoobsluhy, ale ani tam nebyla. U regálu s lihovinami si vybral lahvičku koňaku ZRINSKI, kterou viděl v nákupních košících ostatních rekreantů.

Odpoledne ženu na pláži nespatřil, přestože ji úporně, a nejenom očima, hledal. Po hodinovém smažení se zvedl z lehátka, přes rameno si přehodil fotoaparát a vyšel směrem k útesům v ústí zátoky. Opatrně našlapoval na stezku vinoucí se mezi cypřiši, olivovníky a zakrslými borovicemi. Zhluboka vdechoval vlhký mořský vzduch. Jak se vzdaloval od pláže, doléhal k němu jen zesláblý výskot dětí a šplouchání vln narážejících o skály. Nohy v sandálech mu klouzaly po hladkých kamenech a kořenech stezky. V lesknoucí se průzračné vodě se nehybně vyhřívalo několik mořských ježků. Na rovných kamenech protější strany zátoky ležela nahá bezvládná těla. Opět si na ni vzpomněl, a tím okamžikem skončila slastná pohoda, která se v něm rozhostila, když vkročil na stezku ve stínu omamně vonící přímořské vegetace.

Posadil se pod borovici, na skalnatý břeh vysoko nad mořskou zátokou. Záblesky slunce ve vodě, ticho, klid, monotónní nárazy nekonečné vody na skálu.

Přesto znervózněl.

Vzpomínky na manželku, stále ještě přitažlivou, a dospívající dcery mu nevyšly. Ostatně, domov nebyl problém, takže chvějivé odlesky světla ve vodě snadno rozmazaly obraz jeho ženy a proměnily ho ve tvář s tmavou pihou.

Ano, znal už nejen její nahotu a drahou jemnou vůni, která mu k moři připadala tak příznačná, ale spatřil ji i vycházet z moře, provokovat chuť na hroznové víno. Ale teprve na skále, daleko od ní, kde si opět podvědomě vybavil tu pihu, pochopil, čím ho přitahuje. Rušila až unylou krásu a symetrii dokonalé tváře.

Z představ a horka si navodil lehký stav opilosti. Podíval se na hodinky, vstal a zvolna se vracel k pláži a hotelu. Blížil se čas večeře, ale víc doufal, že ji tam potká.

Zlatem ověšená průvodkyně neurčitého věku zvedla ruce nad hlavu, ale příbory neutichaly. Teprve když zatleskala, hotelová jídelna se relativně zklidnila, aby vyslechla pokyny k nočnímu výletu do Budvy.

Nesoustředil se na dlouhý projev průvodkyně, protože plavá žena s pihou na levé tváři byla na svém místě. Viděl ji přes tři stoly z profilu, aniž by se musel nějak namáhat. Jedla zvolna, mlčky, s pohledem přes prosklenou stěnu na tmavnoucí moře. Dlouhé světlé vlasy ji ležely na nahých opálených zádech a konečky se dotýkaly jemné látky s nepravidelným orientálním vzorem. Usmyslel si, že se pokusí sednout si k ní alespoň v autobuse. Ale spolustolovníci, ostravský horník Jindřich a staříčkové od Gottwaldova, rušili jeho rozjímání a sny hlasitým hodnocením pobytu. S večerem, kdy teplota sice neklesla, ale zašlo slunce, všichni jako by ožili. Stávali se hovornějšími, sdílnějšími, snad tomu napomáhalo i krvavě rudé víno Vranac, které si míchali s minerálkou.

Výhled na plavou ženu s pihou mu každou chvíli zakryl rtuťovitý Ústečák, kterého bylo i přes den všude plno. V jídelně, na vycházce, na pláži, na letišti, v autobuse. Teď mu byl ještě protivnější, i když muž nemohl řečnit, protože hltavě dojídal plátky rajčat s vinným octem a celé je vkládal do úst. Klouzaly mu na vidličce, padaly zpátky na talířek, takže se musel hluboko naklánět nad stůl, aniž by tušil, že se komusi plete do užaslého pohledu.

Představil si ji bez šatů s orientálním vzorem, jak vystupuje tajemně osamělá z moře, aby cosi ze zbytku chlapeckého v něm mu dodalo odvahy. Ale všechno tady bylo zvláštně jiné a v jakémsi převráceném pořadí. Viděl ji svlečenou, a její jméno neznal.

Hlasitý Ústečák dojedl, dopil a vyrazil k autobusu, aby si zajistil první sedadlo s nejlepším výhledem. Jeho malá kulatá žena několik kroků za ním; po cestě ještě dožvýkávala poslední sousto.

Konečně na ni nerušeně viděl. Právě pila víno. S pohledem stále v dálce, na moři za skleněnou stěnou.

Když vstala od stolu, jejich oči se na zlomek vteřiny setkaly. Dívala se klidně, vyrovnaně, a přece se nemohl zbavit dojmu, že je vzrušená stejně jako on.

Po tom znepokojivém, kratičkém pohledu si jasnozřivě uvědomil, že vlastně spatřil svoji ženu před deseti, patnácti roky, kdyby tehdy měla plavé vlasy a pihu na levé tváři. Poznání ho překvapilo a rozladilo.

K bílému luxusnímu autobusu Opel s velkým nápisem MONTENEGRO došel mezi posledními. Zůstalo pro něho místo úplně vzadu u uličky. Plavá žena s tmavou pihou na levé tváři seděla uprostřed vedle tlusté čtyřicátnice, která s ní bydlela. Když je míjel, zhluboka se nadechl, ale jemnou a drahou vůni nezachytil, jen podivnou směsici sprejů, emulzí po opalování a laků na vlasy. Ale než minul jejich hluboké anatomické sedadlo, ozvala se otylá přítelkyně: Lucko, podívej.

Pootočil se. Nemohl se mýlit. Oslovení patřilo té, která ho připravovala o vnitřní klid a působila mu trvalou a neurčitou trýzeň. Znal její jméno.

Co by dal za to, kdyby se ozvalo: Lenko, nebo Naďo, ale její přítelkyně vyslovila: Lucko.

Motor luxusního autobusu neslyšně naskočil. Z reproduktorů se nevtíravě rozlila podmanivá táhlá jižanská melodie a smutný hlas zpěvačky. Než písnička skončila, minuli tivatské letiště a najeli na Jadranskou magistrálu.

Chvíli pozoroval krajinu za sklem: Lovčenské pohoří s roztroušenými chaloupkami a klikatými kamenitými cestami mezi skrovnou vegetací, potom moře s loďkami hluboko pod magistrálou, nalevo dvou a třípatrové křídově bílé vilky se žaluziemi, obklopené cypřiši, jalovci a opunciemi.

Slunce už zašlo, ale večer byl světlý. Přivřel oči a pohledem se vrátil do autobusu. Spatřil z ní jenom plavý pramen vlasů, oblé rameno a paži na opěradle. Zavřel oči, aby ji viděl celou. Potisící, jak vychází z moře.

Z reproduktorů padal stesk z další písně; dopřával si luxus zavřených očí na rozdíl od ostatních rekreantů, kteří lačnili za obětované tisíce uvidět všechno.

Autobus sjel z magistrály a vplul do města na pobřeží.

Zlatá průvodkyně na parkovišti zvedla ruce, zatleskala a zopakovala zkrácenou verzi pokynů z jídelny. Zapamatoval si: sajam vlevo, moře a přístav přímo, hradby staré Budvy a hotel ATALA vpravo. Sraz v jedenáct. U banky.

Večer mu připadal jako předurčený, aby našel příležitost oslovit plavou ženu s tmavou pihou na levé tváři – Lucii.

Ulice s malými přeplněnými krámky tonuly v zeleni. Projížděly po nich kropicí vozy a rozstřikovaly vodu.

Poodešel před výlohu banky. Přečetl si kurs marky a vstoupil. Pěstěná žena nezúčastněně přitáhla stomarkovou bankovku. Dlouhými štíhlými prsty se dotknula klávesnice. Z tiskárny minipočítače vypadl lístek se součtem třicet devět tisíc pět set dinárů. Svazek bankovek přehnul a zastrčil do kapsičky košile. Že je nepřepočítal, neudělalo na ženu za prosklenou přepážkou žádný dojem.

Skupina se zatím rozprchla po nočním městě. Lucii objevil až na bleším trhu. U šestibokého krámku krytého šindelem si zkoušela italské pantoflíčky na podpatku. Dlouhou sukni si stále povytahovala, aby na ně lépe viděla. Připadala mu temně zářivá a svůdná – s vykasanou dlouhou sukní a holými lýtky.

Nenašel odvahu; nepřistoupil k ní, neřekl: Moc hezké, nebo: Na vaše nohy příliš všední, aby marnivě vzhlédla a odklapala těmi italskými pantoflíčky vedle něho (dobrá koupě se musí zapít) do nočního města na pobřeží plného světla i příšeří, protože byla obklopena dalšími ženami z výpravy. Chvíli se strojeným zájmem prohlížel boty, potom opasky, dřevěné nádobí a plastiky, knihy, ale koupěchtivé ženy se spikly k nekonečnému zkoušení těch módních pastelových pantoflíčků a dohadovaly se s mladým prodavačem o cenu, napůl zuté, s nohama vyloženými na nízký pultík. Nakonec musel okounění vzdát.

U mola se posadil na lavičku. Pestrobarevné hejno lodiček a jachet měl na dosah. Klidně a opuštěně se kolébaly v narostlém soumraku, voněly solí a dálkou. Za nimi, dál na moři, se majestátně a pyšně tyčila trojstěžňová hotelová plachetnice s modrým nápisem ATALA na bílém boku. Pohupovala se a tiše plula nocí jako sen.

Přístav ztmavl průhlednou tmou. Seděl a přemýšlel o plavé ženě s tmavou pihou na levé tváři. Stále ještě se ostýchal, říkal jí i v duchu Lucie. Prošlo kolem něho několik dvojic z jeho skupiny. Pokaždé, když uslyšel klapot dámských podpatků na betonovém molu, celý se nastražil, ale nakonec ho Lucie minula ve společnosti dvou žen až o hodně později, když přestával zvuky kroků vnímat.

Vstal a vydal se za nimi. Šla bosa. V každé ruce nesla pár bot, dlouhá sukně se jí vlnila kolem lýtek. Její nohy měkce natlapovaly na vyhřátý beton. Ani nepostřehl, že ho zavedly do brány hradeb staré Budvy.

Ve zdech úzkých uliček starého města ji ztratil.

Zastavil se u několika pódií z čerstvých nenatřených prken. Stáli na nich herci, další přicházeli nebo odcházeli do budov z hrubých kamenů; moc neviděl, všude se tísnila spousta turistů, ale všichni byli obutí. Od chvíle, kdy Lucii znovu ztratil, se bezcílně prodíral mezi lidmi, nahlížel do útulných zahradních kavárniček se čtyřmi pěti stoly obsazenými odpočívajícími znavenými turisty, na nichž bylo i při sporém osvětlení vidět, jak jsou bohatí, protože měli povětšinou smutné a jakoby vyžilé tváře.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Každým ránem znovu panna.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.