Zuzana Francková

Můj dům, můj hrad
aneb Devatero řemesel

Obálka: Alena Chadimová

Vydal OFTIS Ústí nad Orlicí

Vydání: první

Rok: 2013

Sazba: Václav Novák

© Zuzana Francková, 2013

epub: ISBN 978-80-7405-277-4

mobi: ISBN 978-80-7405-278-1

Vybudovat takový hrad bez pomoci moderní techniky více méně pouze holýma rukama, musela být skutečně příšerná fuška. I když na druhou stranu … stačilo aby feudál vydal příslušné rozkazy a juž si oddaní poddaní vysoukali rukávy, případně plivli do dlaní a pustili se do práce. A běda tomu, kdo nepodával patřičné výkony. Dostal karabáčem přes hřbet a hned se mu pracovní morálka zvedla na patřičnou žádoucí úroveň. Nikdy jsem sice nijak zvlášť netoužila vlastnit hrad či zámek, natožpak houfec nevolníků, zato ten karabáč by se při jednání s některými „řemeslníky“ náramně hodil. Paradoxní je, že jsem dlouho vůbec netušila jaký problém může takový neumětel představovat. Až do své pozdní dospělosti jsem totiž znala pouze jednoho řemeslníka, hodného toho jména a tím byl můj otec, který dokázal vyrobit případně opravit absolutně cokoli. Autem počínaje, přes pračku a šicí stroj až k ucpanému odpadu a ještě dál.

Na tom, že si vlastnoručně vyrobil kuchyni by nebylo zase nic až tak moc divného, je totiž vyučený truhlář. Mít ale dnes onu miniaturní kuchyňku, kterou mi udělal někdy v roce dvaapadesát minulého století, utrhali by mi sběratelé, muzejníci i starožitníci obě ruce. To totiž nebyla jen tak nějaká kuchyňka, nýbrž hotový skvost, přesná kopie té opravdové až do a včetně proskleného oblého rohu kredence, snad jen s tím rozdílem, že ten skutečný byl poskládaný z proužků zabroušeného skla, zatímco můj modýlek měl na stejném místě proužečky slídy, široké sotva dva tři milimetry. Jinak bylo všechno úplně stejné, miniaturní šuplíčky se daly otvírat pomocí droboučkých úchytek a v jenom z nich byl dokonce i organizér na příbory. V mycím stole byly dva plně funkční pozinkované dřezy velké jako štamprle a na kanapíčku, potaženém totožnou látkou, ležely dokonce i polštářky.

Jak říkám, hotový skvost, který jsem dlouhá léta střežila jako oko v hlavě. Bohužel neustřežila. Jednoho neblahého dne totiž objevil krabici náš malý hošíček. Nějakou chvilku okouzleně otvíral a zavíral drobné zásuvky, přerovnával nádobíčko, dokonce uvařil plyšákům oběd a po jídle umyl nádobí, zkrátka ukolébal moji pozornost natolik, že jsem ho pustila z očí, což byla chyba přímo kardinální. Dodnes nechápu, jak jsem mohla být tak naivní a uvěřit byť i jen na vteřinku tomu, že si vydrží hrát jako normální dítě. Samozřejmě nevydržel. Netrvalo dlouho a převládla jeho vrozená touha zjistit, jak to funguje zevnitř, tedy čím to je, že jednotlivé části drží při sobě. Tenká prkénka a drobné hřebíčky pochopitelně nevydržely soustředěný útok a milá kuchyňka se ve chvilce změnila na hromádku třísek, se kterou se dalo udělat pouze jediné, všechno shrábnout a vyhodit.

Mezi tím ovšem stihnul můj otec vyrobit plně funkční pračku, fén z kusu trubky a žhavicího tělíska, to vše připojené k vysavači. Umělecké fotky, se kterými vyhrával mezinárodní soutěže a které se dělaly v naší koupelně, zručně přeměněné na temnou komoru. A s tím jsme si něco užili! Koupelna byla totiž společně se záchodem pod jedním uzavřením, což byl docela problém zejména, když se taťka zabral do práce zatímco zbytek rodiny stál za dveřmi a hlasitým kvílením se dožadoval vstupu. Někdy to bylo vážně jen taktak.

Svoji invenci, šikovnost a schopnost vyrobit z ničeho NĚCO nebo z pár prken, role papírové tapety a piksly lodního laku unikátní knihovnu, mohl v plné síle předvést ve chvíli, kdy jsme s manželem zařizovali svůj první byt.

Tady s dovolením udělám drobnou odbočku, určenou především pro mladší čtenářky, které si nemohu pamatovat, jak to tenkrát chodilo a unikla by jim tak pointa příběhu.

Tak tedy, milé děti, v oněch časech se byt dal legálně získat pouze dvojím způsobem. Buď prozíraví rodiče přihlásili svého potomka do bytového družstva nejlépe už v době, kdy dítku ještě ke štěstí stačila suchá plenka a láhve mléka, nebo se člověk mohl nechat zapsat na příslušném úřadě do takzvaného pořadníku. V obou případech následoval další fáze, zvaná čekání, která mohla trvat libovolně dlouho, nějakými dvaceti lety počínaje. Nebylo nic neobvyklého, že se novomanželé po svatbě nastěhovali do jednoho pokoje v bytě svých rodičů a vypadli odtud v době, kdy jejich dítě pilně šprtalo na maturitu.

Pouze pár šťastlivců se mohlo rovnou nastěhovat do samostatného bytu a my patřili mezi ně. Třetí možnost jak získat bydlení, bylo sehnat byt takzvaně k úpravám. Skutečně geniální finta spočívala v tom, že původní obyvatelé zdevastovaného, čili neobyvatelného bytu dostali jiný a pak už stačilo pouze najít zoufalce, který byl ochoten za svoje vlastní peníze dát do pořádku státní byt. Dnes by člověk asi už jenom těžko uvěřil jak velký zájem o tenhle švindl byl.

Jakmile se otec Francek zmínil o možnosti opatřit nám samostatné bydlení, chňapli jsme po ní všema deseti a bylo nám úplně fuk, že nastrkáme vlastní úspory do cizího bytu. Jakmile jsme dostali dekret, vypukly úpravy. Opravili jsme prasklý překlad nad oknem i puklinu ve stěně pokoje, natřeli okna a dveře, položili nové podlahové krytiny, doslova na koleni zbastlili topení, nad kterým by se odborníkovi nejdřív zježily všechny chlupy na těle a následně by to s ním seklo, nejspíš definitivně, vymalovali a na dalších deset let bylo vystaráno.

Zbývalo už jenom nakoupit nábytek, což byla otázka asi tak pěti minut. Nabídka byla totiž víc než skromná. V podstatě se nedalo sehnat nic jiného, než takzvaný Univerzál, tedy skříně a skříňky navrch z dřevotřísky, uvnitř plast, zezadu papundekl. Existovaly dvě verze, světlá a tmavá a zákazník si dokonce mohl sám rozhodnout, zda vše usadí na nožky nebo dá přednost klasickým soklům. Jedinou výhodou bylo, že se z nabídky dalo složit prakticky cokoli, ložnice, obývák i dětský pokoj, variací byl opravdu bezpočet a pořád lepší než natvrdo sešroubovaná nábytková stěna, se kterou se nedalo udělat nic jiného, než ji ustavit do pokoje a do miniaturní vitrínky naskládat servis po babičce, případně broušené skleničky.

Odjakživa nesnáším nic, co třeba jen vzdáleně připomíná uniformu a vědomí, že bych měla úplně stejný pokoj jako tisíce jiných, mě přímo ničilo. Zkrátka musím se lišit za každou cenu, tedy i za tu, že chudák táta pár nocí nespal, než vymyslel schůdné a navíc vtipné a elegantní řešení. Sehnal již zmíněná prkna, nařezal je do příslušné délky, polepil tapetou, nalakoval a voilá, měli jsme designovanou knihovnu jedna báseň.

Ani druhý otec se nedal zahanbit a coby zručný čalouník, obratem ruky vyrobil ze starého gauče nový a ještě přidal velký, pohodlný ušák, obojí potažené výraznou černobílou kostkou. Se spoustou barevných polštářků, pár kousky zděděných starožitností a několika obrázky na zdi, vypadal byteček jako klícka. Hlavně ovšem úplně jinak, než všechny ostatní.

Bydlení to bylo skutečně skvostné. V tiché boční ulici, nedaleko centra města, poctivý cihlový dům ze třicátých let minulého století … Pokoj nějakých pět krát šest metrů, kuchyň jen o maličko menší, do předsíně se pohodlně vešly šatní skříně i odkládací stěna, navíc tu byl prosklený balkón, ze kterého si manžel obratem ruky zařídil letní pracovnu a ještě jsme měli prostornou spíž a samozřejmě příslušenství. Zkrátka jak říkám, pro dva mladé nadšence hotový ráj na zemi, tedy přinejmenším v létě.

Byt byl totiž rohový, pod střechou a navíc všechna okna vedla na sever, takže když se venku vedrem kouřilo z kanálů a sousedé naproti přes ulici chodili doma polonazí a ve svých prosluněných bytech doslova lapali po dechu, hleděli jsme na ně soucitným okem a říkali si – není nad to, mít v bytě pěkný chládek. I když jsme nechávali okna ve dne v noci otevřená dokořán, teplota uvnitř se nikdy nevyšplhala výš než maličko přes dvacet stupňů.

Pak ale přišel podzim a rázem jsme zpívali jinou. Zatímco ve žhavých letních měsících nám bylo hej, jakmile se venku ochladilo, změnil se náš byteček v ideální místo pro Eskymáky, nebo abychom byli politicky korektní Inuity, případně pro lední medvědy či tučňáky. Normální lidé tu však přežívali poměrně obtížně. Stačilo se v noci převalit a položit hlavu o kousek dál, než na původní vyhřáté místečko a už měl člověk pocit, že omylem usnul na ledové ploše zimního stadiónu. V létě tak příjemná pracovna se s příchodem mrazů změnila v přírodní ledničku a dítě chodilo do postýlky oblečené úplně stejně jako na procházku, včetně fusaku, do kterého jsem ho každý večer pečlivě zasouvala. Nesnesl totiž být přikrytý ničím podstatnějším než kapesníkem, takže nebylo příliš na výběr.

Jestli si teď klepete na hlavu a divíte se, proč jsme proboha neobjednali topenářskou firmu a nenechali si vyrobit kloudné funkční topení nebo nezašli do nejbližší realitky a nekoupili si pořádný obyvatelný příbytek, musím připomenout, že hovoříme o sedmdesátých letech minulého století, kdy název realitní kancelář nebyl v našich zemích známý, protože žádný legální trh s byty prostě neexistoval.

A stejný problém byl s řemeslníky. Ti sice existovali, ovšem nikoli jako soukromníci, nýbrž pouze a výhradně coby zaměstnanci nějaké firmy a sehnat takového, který by za rozumný peníz po své normální práci a o víkendech jako fušku odvedl solidní práci, se rovnalo zázraku. Bytový podnik dozajista topenáře vlastnil, ovšem v cestě k nim stála úřednice, která vypadala jako veliký, hranatý, kostnatý, ošklivý chlap a co víc, náramně si v tom libovala. Docela klidně bych si ji uměla představit ve funkci vyhazovače v nějakém hodně drsném nočním podniku, ovšem jednat s ní nebo nedej bože dokonce o něco žádat daleko přesahovalo moje možnosti. Krátce řečeno, bála jsem se jí natolik, že jsem nikdy nesebrala ani tolik odvahy, abych vyžadovala aspoň to, na co jsem měla právo. Chtít něco navíc bylo úplně nepředstavitelné.

Samozřejmě jsem zkusila zajít na městský úřad a požádat o zapsání do seznamu čekatelů. Ven to ovšem šlo mnohem rychleji než dovnitř, neb mi bylo stručně a jasně vysvětleno, že už jeden státní byt mám, tak co bych proboha ještě chtěla.

„Existují stovky a tisíce rodin, které čekají na přidělení bytu celá léta a vy jste natolik nestoudná, že vám jeden nestačí a žádáte o přidělení dalšího? Taková drzost, to svět neviděl,“ zavřískala na mne úřednice a já se radši potichu ztratila z parády. Tudy tedy cesta nevedla a pokoušet se naši ledárnu vyměnit za jiný, lepší byt bylo už úplně nesmyslné. Nezbylo tedy nic jiného, než dál mlčky trpět.

Mohli jsme samozřejmě instalovat kamna na tuhá paliva, ale tohle řešení jsem jednou pro vždycky zavrhla. Úplně mi stačilo tahat do třetího patra bez výtahu dítě, vážící na roce patnáct kilo a zároveň s ním tašku s nákupem a všechno, co nebylo v kočárku přibité hřebíkem. Nás těžce senilní soused totiž přímo číhal na to, aby mi mohl z kočárku ukrást aspoň prostěradlo. Když jsem takhle přišla o několik ozdobných peřinek, ručníků a dalších drobností, pochopila jsem, že musím odnést do bezpečí všechno najednou, i kdyby mě to mělo strhat. Pouhá představa, že bych navíc ještě několikrát denně tahala nahoru kýble s uhlím a dolů s popelem mě utvrdila v názoru, že než to, radši zmrznu.

Skutečná krize ovšem nastala ve chvíli, kdy se naše tichá ulice změnila ve staveniště a posléze nám přímo od okny vyrostl nadjezd, coby součást silničního obchvatu Hradce Králové. Přestože tehdy jezdilo nesrovnatelně méně aut než dnes, hluk byl i tak těžko snesitelný. O špíně ani nemluvím. Okna jsem mohla umývat klidně každý týden a pokaždé nejméně ze čtyř vod, stejně to nebylo k ničemu. Nedalo se větrat, nedalo se spát, přejít přes silnici byla doslova ruská ruleta, zkrátka hotové peklo.

„Poslyš, vždyť ty jako archivář přece spadáš pod ministerstvo vnitra a pokud vím, policajti vždycky měli bytů habaděj,“ kvílela jsem manželovi na rameni.

„To je sice pravda, byty mají a pěkné. Zrovna tuhle se mi chlubil jeden policejní řidič, že ještě nikdy v životě nemaloval bejvák. Kdykoli se mu zdají stěny špinavé, požádá prostě o nový byt a přestěhuje se. Problém je v tom, že já jsem bohužel pouze civilní zaměstnanec a víš sama, jak to chodí. Když se něco rozdává a je úplně jedno, jestli jde o byty nebo třeba rekreace, nejdřív přijdou na řadu policajti, po nich uklizečky a kuchařky, pak dlouho, dlouho nic a teprve až co opravdu vůbec nikdo nechce, nabídnou milostivě nám. Nedělám si proto iluze, i když zkusit se to samozřejmě může. Jenom tě předem varuju, nic si radši nemaluj narůžovo, ať potom nejsi zklamaná.“

Moc povzbudivě to sice neznělo, ale o pár let později se na nás přece jenom štěstí usmálo. Krajská správa dostala od města několik krásných bytů na nově dostavěném sídlišti … Ne, neděste se, nepřidělili nám žádný luxusní třípokoják. Ten dostal mladý, nadějný policista s malým dítětem, zatímco nám nabídli jeho postarší a jak se ukázalo, téměř zdevastovaný dva plus jedna, těsně u městského okruhu, takže co se místa týče, bylo to tak trochu stěhování z bláta do louže. Také na metry byl o pěkný kus menší než náš dosavadní, přesně řečeno celý byt se pohodlně vešel do našeho pokoje. Měl však jedno neoddiskutovatelné kouzlo a tím bylo dálkové topení, znamenající definitivní konec studeného odchovu. Dál nebylo co řešit, chňapli jsme po něm jako hladové ryby po návnadě a teprve pak jsem začala přemýšlet, jak se do tak mrňavých prostor vůbec poskládáme.

Pokoje byly totiž nejenom malé, ale ještě navíc vymyšlené přímo hlavou. Obývák, o velikosti tři na čtyři metry měl na jedné stěně velké, třídílné okno a pod ním radiátor. Po stranách zbývaly proužky stěny asi tak třiceticentimetrové, tedy sotva na dvě nepříliš velké pokojové květiny. Ani protější zeď nebyla k ničemu, protože ji prakticky celou zabíraly obrovské, efektní, ovšem k ničemu jsoucí dvoudílné prosklené dveře. Do tak prťavé místnosti opravu skvělý nápad. A pak tu ještě byly další dveře, které vedly do sousedního pokoje. Suma sumárum, nábytek se dal postavit pouze k jediné zdi, dlouhé sotva tři metry.

Že bude dosti problematické nacpat se do tak mrňavých prostorů mi bylo jasné okamžitě, stačil však jediný pohled na radiátory, marnotratně rozmístěné ve všech místnostech včetně předsíně a dychtivě jsem přikývla. „Fajn, bereme to.“

„Když myslíš,“ pokrčil manžel rameny a oznámil naše rozhodnutí na příslušných místech, zatímco já si začala v bezesných nocích lámat hlavu, kam proboha nacpeme všechny ty příšerné hromady knížek. Na rozdíl od normálních rodin, vlastnících obvykle nějakých dvacet či třicet svazků, my jich měli stovky a možná i víc. Však také když konečně došlo ke stěhování, vyběhla nám naproti stará paní z přízemního bytu a div ne se slzami v očích jásala.

„Ani nevíte jak jsem šťastná, že se pobočka okresní knihovny stěhuje přímo sem do našeho domu. Mám totiž knížky strašně ráda, jenomže nohy už mi skoro vůbec neslouží, do knihovny nedojdu, je pro mne příliš daleko. Vždyť už se sotva doploužím na nákup a to máme samoobsluhu doslova za rohem …“

Ač nerada, vyvedla jsem ji z omylu, ovšem zároveň nabídla, že si kdykoli může přijít něco ke čtení vypůjčit. Což také v budoucnu hojně činila. Zatímco já si dělala vrásky, manžel vyřešil problém s elegancí sobě vlastní. V jednom z obou pokojů svižně vybudoval knihovnu od země ke stropu, od stěny ke stěně, bez ohledu na dveře, do jednoho rohu místnosti nacpal válendu, do druhého psací stůl a spokojeně se zabrložil, jistý si tím, že všechno ostatní už zaručeně nějak zvládnu.

V tom se samozřejmě nemýlil, ostatně co jiného mi taky zbývalo. Dalo to sice trochu přemýšlení, ale nakonec jsme se zabydleli. Stačilo původní spíž přeměnit v šatnu a zároveň odkladiště různých neskladných avšak nezbytných krámů jakým byl například vysavač nebo žehlicí prkno. Sezónní oblečení, náhradní peřiny, kufry a tak dále se naskládaly do sklepa, který byl kupodivu útulnější a prostornější než pokoj. Do miniaturní chodbičky se mi posléze podařilo sehnat mělké skříně jako na míru, zkrátka jakž takž to klaplo. Ovšem s tou výhradou, že zařízení pokoje bylo ohavné a kuchyň pokud možno ještě horší.

Nábytek, který rozhozený ve starém obřím obýváku sem tam kousek vypadal docela pěkně, nacpaný všechen k jedné stěně působil dojmem – každý pes jiná ves a nepomohly ani moje snahy zútulnit vše pomocí deček, obrázků, květin a podobných serepetiček. Pokoj i nadále tvrdošíjně vypadal jako dobře zásobený bazar s nábytkem.

„Co už nadělám,“ povzdychla jsem si a odložila řešení problému na pozdější dobu, protože mnohem naléhavější se jevila potřeba aspoň trochu zlidštit téměř nepoužitelnou kuchyni.

Ne dost na tom, že linku zřejmě natíralo batole předchozích nájemníků, jak se dalo poznat podle hroznů kapek barvy zaschlých na dvířkách, ale pohled, který se mi naskytnul ve chvíli, kdy jsem namátkově otevřela jednu ze skříněk mi doslova vyrazil dech. V první vteřině mě napadlo, že bývalá paní domu z jakéhosi těžko pochopitelného rozmaru pokryla police šedým sametem. Při bližším ohledání však bylo zjištěno, že si tam spíš zařídila tajnou velkovýrobnu penicilinu nebo ještě přesněji, byla špindíra rozměrů přímo gigantických. U zdravotní sestry a matky malého dítěte poněkud překvapivé zjištění, leč fakta hovořila jasnou řečí. Všechny skříňky byla tak plné plísně a starobylých, hustě zaprášených pavučin, že by se už do nich nic nevešlo, ani kdybych sebrala tu odvahu a pokusila se tam uložit nádobí a zásoby vařiva.

Ze všeho nejdřív jsem tedy zuřivě vytrhala police, vyvařila je v obřím hrnci, který se normálně používal na vyváření ložního prádla a utěrek -- teď si vážně připadám, jako kdybych vyprávěla příběh ze středověku – ale v době před automatickými pračkami se tohle vážně dělalo. Stálobarevné bavlněné prádlo se nejdřív vyvařilo, pak vypralo v klasické pračce, vymáchalo nejméně ve třech vodách, podle potřeby naškrobilo a větší kusy se pak úhledně sbalily do kufru či osušky a odnesly na mandl. Jak říkám, hotový středověk, ještěže jsme nemuseli drhnout všechno na valše a máchat v nejbližším potoce.

Vyvařená prkna jsme nanosili do vany, kde je manžel důkladně vydrhnul rejžákem a teprve pak jsem je čistá a suchá pokryla voskovaným „kredencovým“ papírem a narovnala zpátky. Stejným očistným procesem prošel i sporák a ještě teď mě rozbolí ruce, když si vybavím hodiny surové dřiny, které jsem musela vynaložit na to, abych odstranila několika centimetrové nánosy svinstva, připomínajícího zatvrdlý asfalt z ploty a hlavně trouby, jakož i okenního parapetu, kam madam zřejmě dávala vystydnout upatlané hrnce. Přes veškerou snahu byl výsledek spíš záslužný než omračující a já se pevně rozhodla, že tahle linka musí pryč i za tu cenu, že si novou koupím ze svého, což jsem také v nejbližší možném termínu učinila.

Na můj nesmělý dotaz, zda bych nemohla dostat aspoň nějaký malý příspěveček mi již zmiňovaná úřednice bytového podniku spěšně odrecitovala vyhlášku která pravila, že linka má životnost – teď už přesně nevím zda sto či dvě stě let – zkrátka žádný nárok nemám a v tomhle století mít zaručeně nebudu. Pak ale projevila nečekanou velkorysost a sama od sebe nabídla, že mi příležitostně pošle instalatéra, aby zapojil odpad. Dojatá téměř k slzám jsem poděkovala a rovnou vyrazila obhlédnout prodejny nábytku.

Výběr byl jako obvykle velmi snadný. Kuchyní existovaly dva druhy. První, z otřesně oranžového plechu jsem zavrhla okamžitě, druhá – dřevotříska stříknutá na bílo sice taky nebyla nic moc, ale jak známo čert z nouze lapá i mouchy, takže jsem ji zakoupila, s velkou slávou umístila ke kuchyňské stěně a jala se netrpělivě vyhlížet slíbeného řemeslníka.

Instalatérů byl zřejmě skutečně tragický nedostatek, protože následující měsíc či dva mi radost z nové kuchyně poněkud kazil fakt, že jsem v nefunkčním smaltovaném dřezu měla zatrčený plastový škopek, který bylo po každém mytí nádobí nutné vyjmout, obezřetně odnést a obsah vylít do záchodové mísy. „Tohle je fakt jako ve středověku, k úplné dokonalosti chybí už jen kadibudka na dvoře a necky na koupání,“ soptila jsem tak dlouho, dokud slibovaný zázrak nedorazil.

Hošík sotva ochmýřený, oblečený do slušivého pracovního úboru s příslušně ohmatanou taškou na vercjak přes rameno působil dojmem, že aspoň přibližně ví, co činí. Nadšeně jsem ho uvítala, ocenila že se způsobně zul přede dveřmi a ještě víc mne nadchlo, když z brašny vylovil novotou zářící sifon. Vzápětí mi ale vyrazil dech nesmělým dotazem. „Vy asi doma nemáte lepidlo na novodur?“

„Bohužel, leda tak bílou lepící pastu na papír a možná bych našla nějaký zbytek kanagomu.“

Na vysvětlenou musím dodat, že to bylo jakési víceméně univerzální lepidlo, které se používalo na kde co.

„Hm, snad to bude stačit,“ usoudil hošík a pochmurně dodal. „Já totiž taky nic lepšího nemám. Speciální lepidlo mi došlo už před časem, skladem též není, je to úzkoprofilové zboží, chápete.“

Přeložila jsem si do lidské řeči hojně užívaný dobový výraz – úzkoprofilové --, kterým se označovalo všechno, co se nedalo běžně koupit, tedy tisíce položek ze všech možných oborů lidské činnosti, mnohými potravinami počínaje, přes tropické ovoce, dámské hygienické potřeby, prací prášky, dětské pleny až k onomu lepidlu.

Vytasila jsem tedy tubu kanagomu, z pilnosti přihodila roli izolepy a zadoufala, že to opravdu bude stačit. Vyčkala jsem dokud „mistr“ nedokončil dílo, zaplatila, přidala samozřejmý a očekávaný tuzér, vypoklonkovala ho ze dveří a už jsem nedočkavě napustila vodu, abych zkusmo opláchla nádobí od snídaně. Odpad vydržel a já se nechala ukolébat do tupé bezstarostnosti. Vesele jsem používala dřez a vypouštěla vodu až do onoho večera, asi tak o týden později, kdy jsem otevřela skříňku, abych uklidila umyté nádobí. Místo toho jsem ovšem zařvala leknutím, protože právě vypuštěná horká voda mi s tichým šplouchnutím vyhrkla do bačkor a vzápětí zaplavila celou kuchyň.

„Pane bože, já z toho vážně zešílím,“ zakvílela jsem, „kde teď seženu jiného instalatéra, když ten mladý pitomec mi bez lepidla není k ničemu.“ Už jsem se hotovila začít lomit rukama, když se ozval náš Honza. „Mami, jestli chceš, já zítra řeknu Péťovi. Je to můj spolužák a jeho tatínek chodí fušky. Ale jenom tam, kde mu dají napít rumu.“

A tak jsem utrpěla setkání s prvním z dlouhé řady podivuhodných osobností, kterým je ostatně věnováno celé tohle vyprávění. Z celkem pochopitelných důvodů jsem každému změnila jméno, příběhy jsou však věrným popisem faktů.

Tak tedy, pan – řekněme – Novák, skutečně dorazil hned druhý den odpoledne, s pohrdavým šklebem odmítnul decentní štamprlátko, do kterého se u nás obvykle naléval tvrdý alkohol a požádal o pořádnou sklenici. Chvějící se rukou jsem mu tedy podala dvoudecku na vodu, kterou zručně naplnil až po okraj, obsah do sebe šoupnul jak se zdálo bez polykání, spokojeně zabručel a pustil se do práce.

„Kerej zatracenej komunista to tady takhle dokurvil,“ zařval vzápětí a já sebou leknutím cukla. V oněch temných dobách se totiž člověk dostal do vážných problémů za mnohem méně otevřené hodnocení našich vládních představitelů a mocipánů.

„Pane Nováku, u nás sice o nic nejde, mne se bát opravdu nemusíte, ale stejně. Nikdy přece nevíte, kdo vás poslouchá a následně udá.“

Zasmál se a mávnul rukou. „Prosím vás, víte co mi můžou? Nebo vy si snad vážně myslíte, že se někdo bude cpát na moje místo, že kdekdo touží strkat ksicht do záchodové mísy nebo čistit odpady zanesení kdejakým svinstvem? Jen klídek, paní, já mám pro strach uděláno. A jak tak koukám, ta vana už by taky zasloužila vyměnit a baterie jakbysmet. Všechno vám tady drží už jenom silou vů

…

Toto je pouze náhled elektronické knihy. Zakoupení její plné verze je možné v elektronickém obchodě společnosti eReading .