ULTIMÁTUM

Antony Trew

Copyright © 1976, 2003 by Antony Trew

Copyright © 2005 for the Czech translation by Jiří Bartoň Copyright © 2005 for Cover by Zdeněk Doležal

Copyright © 2005 for the Czech edition by D-Consult, s. r. o.

Copyright © 2010 ePub konverze eReading, www.ereading.cz

ISBN 80-86215-68-7

„Musíme si uvědomit, že organizovaný terorismus je v podstatě způsob vedení války – a rychle se z něho stává nejčastější a nejúčinnější způsob vedení války."

„Ze všech nejnebezpečnější je naivní představa, že 'tady se to nemůže stát'."

„… zastánci vyjednávání argumentují tím, že k zachránění nevinného lidského života mají být použity všechny dostupné prostředky, ale pokud teroristé uspějí jednou, nepochybně to zkusí znovu – a jejich vyhrůžky budou ještě horší a jejich požadavky ještě vyšší."

Lord Chalfont

The Times, 10. dubna 1975

I

Byla zima a tma. Déšť padal ve vlnách, které hnal vítr. Vlny deště řidiči v kabině náklaďáku připomínaly vlající záclony, tu průhledné, tu jen průsvitné.

Najednou se za kopcem objevily kužely světel. Nejprve ozářily průzkumné vozidlo Panhard AML a potom celou kolonu doprovázenou motocykly. Kužely světla pocházely ze dvou refektorů, které se k nim rychle blížily.

„Hajzl," zavrčel řidič v náklaďáku, „vsadím se, že je vožralej." Světla se změnila na potkávací a on řekl: „To už je lepší."

„Má strach," řekl poručík, „viděl jsi přece ten doprovod."

Pak je minulo pomalu jedoucí auto. Byl to stříbrný mercedes s německou espézetkou.

„Skopčák!" řekl řidič náklaďáku. „Jasně. Všichni Němci sou prasata."

„To je zastaralý názor, Durande," řekl třetí muž v kabině náklaďáku a nuceným smíchem nezakrýval, že on takový názor nesdílí a nevítá. Durand mlčel. S lidmi jako je inspektor, je lepší se nehádat. Soustředil se na cestu a na chvíli mrkl do zpětného zrcátka, kde ve světlech mercedesu viděl lesknoucí se zadní voj jejich doprovodu. Kola motorek zvedala spršky vody a jejich refektory jasně ozařovaly panhard, který jel před nimi.

Přes zvuk motoru náklaďáku a hučení vlhkých pneumatik Durand slyšel, jak si ozbrojené stráže v přepravním prostoru povídají. Dva tam, čtyři další v kabině. Až na poručíka byli všichni, stejně jako on, z CRS (Corps Républicain de Sécurité); všichni, i on, v civilních šatech.

Na to, že ve velkém náklaďáku vezli jen pár šedých kufrů, to byl dost hrozivý doprovod. Stejný doprovod měli po celou cestu už z Carcassonne, kde konvoj zastavil a měnily se stráže a doprovod. Tam také převzal velení.

Na poradě jim řekli, že operace je přísně tajná. Neřekli jim, co je v kufrech, ani odkud pocházejí. Muži, které v Carcassonne vystřídali, to pravděpodobně věděli, ale ti zase nevěděli, kam konvoj směřuje.

Chytře vymyšlené, říkal si v duchu Durand. A dobře zorganizované. Ale nic mu do toho není. Na poradě jim řekli, aby o tom s nikým nemluvili. Jemu to říkat nemuseli. Vždycky si všechno nechával pro sebe. Trvalo mu dlouho, než se dostal tam, kde byl. Nechtěl riskovat, že o to všechno zase přijde. Zatáhl za popruh pouzdra a uvolnil tlak pod paží. Komisař si zapálil cigaretu. Zatraceně, pomyslel si Furane, to je ale nechutný zlozvyk. Všechno tady bude smrdět.

Déšť zhoustl. Se syčením padal k zemi. Po dopadu na sklo vydával zvuk, který připomínal lámající se troud. Přepnul stěrače na rychlý chod a soustředil se na cestu před ním. Čas od času se proti nim objevila dálková světla protijedoucích vozidel, jejichž řidiči je záhy přepnuli na potkávací. Ve světle refektorů náklaďáku se v dešti objevil rozcestník: N568: Arles 43 km – Marseille 41 km.

„Ještě čtyřicet jedna kilometrů," řekl poručík. „Za chvíli tam budeme."

„Ale ta pomalá část nás teprve čeká," podotkl Durand.

Komisař rozsvítil baterku a posvítil si na zápěstí. „Za deset tři," řekl, „za hodinu tam budeme. Brzy ráno nebude moc hustá doprava."

„Doufejme, že to tak bude."

Nenápadná bílá písmena na dveřích kabiny prozrazovala, že vůz je majetkem frmy Francois Berthon et Cie, Chatillon-sous-Bagneux.

V Martiniques konvoj opustil Route Nationale a sjel na pobřežní silnici. V časných ranních hodinách byla téměř opuštěná. Za Carry -le-Rouet se od nich začal oddělovat doprovod. Nejdříve je opustily průzkumné vozy Panhard. Neloučily se, nedávaly znamení, jen zpomalily a zmizely ve tmě. Když zmizely, náklaďák odbočil na severovýchod a zamířil k Route Nationale. Tam se od něho oddělili i motocyklisté a vůz zamířil k Marseille. Déšť ustal, ale vítr nikoli.

Zanedlouho poté je předjel jezdec na motorce v červené přilbě. Asi sto metrů před nimi zpomalil a držel se v této vzdálenosti. Brzy potom se k němu přidal další se žlutou přilbou.

Ve zpětném zrcátku Durand viděl světla dvou motorek za nimi. Čtyři motocyklisté v kožených kombinézách s jasně barevnými přilbami, každý v jiné barvě, nezůstávali na jednom místě. Občas odjeli a zase se vrátili a neustále vzájemně měnili své pozice. Nikoho by nenapadlo, že tito muži jsou ozbrojený doprovod CRS.

Už se dostali hluboko do zastavěné oblasti západní části Marseille. Sodíkové výbojky vrhaly oranžové světlo na vlhké ulice a anonymní fasády. Vzduch byl těžký zplodinami a štiplavým pachem městských ulic.

Komisař si posvítil na mapu a ukázal na ni současnou pozici náklaďáku. „Blížíme se k Rue d'Anthoine," řekl. Na semaforu se rozsvítila červená, brzdy náklaďáku zasyčely a vozidlo zastavilo. Motocyklisté před ním seděli na svých strojích, strnulí a nehybní, a světlo refektorů náklaďáku zvýrazňovalo barevnost jejich přileb. Přes tiché dunění dieselu jejich berlietu bylo slyšet burácení motocyklových motorů. Jejich jezdci netrpělivě přidávali plyn.

„Zelená," řekl komisař.

Durand přikývl, ale nic neřekl. Proč by také měl? Vždyť viděl, že svítí zelená. Zařadil, uvolnil ruční brzdu, spojku a přišlápl plynový pedál. Motor zařval a automobil se pohnul kupředu.

„Zatočte vpravo na Rue d'Anthoine," řekl komisař.

Tahač opsal široký kruh a přívěs ho následoval. Bylo sedm minut po čtvrté a celá Marseille spala. Doprava téměř žádná. Jen pár náklaďáků z okolních farem, které vezly zboží na tržnice, a autobusy vezoucí domů dělníky z nočních směn. Tu a tam se proti větru prodíral skloněný cyklista, nebo jel po větru, a to seděl vzpřímeně, aby co nejvíc využil sílu větru.

Před koncem Rue d'Anthoine zatočili doleva na Boulevard de Paris a krátce nato vjeli na Boulevard Dunkerque a zamířili ke Gare Maritime.

„Na příští křižovatce pojedeme doprava," řekl komisař. „Tak se dostaneme k branám na Quasi Lazaret." Projeli kolem hlídkového vozu Gendarmes Mobiles, ale jeho osazenstvo si jich zjevně nevšímalo.

Poručík otevřel kufřík a vytáhl jakési dokumenty. „Lodní doklady," řekl, „a moje osobní doklady."

„Vy máte své připraveny, Durande?" zeptal se komisař.

„Ano. Jsou dole v přihrádce."

„Dobře," řekl komisař. „Mluvit budu já. Nechte to na mě." Nedodal, že nebude nutné nic vysvětlovat. CRS už informovalo příslušná místa v přístavu. Náklaďák měl projet branami přístavu bez prohlídky či jiného zdržování za předpokladu, že posádka ukáže osobní a lodní doklady. Tři muži v kabině byli podle dokladů zaměstnanci Francoise Berthona, špeditéra z Chatillon-sous-Bagneux. CRS vystavila pro muže v kabině falešné doklady. Šest ozbrojených stráží v nákladovém prostoru žádné doklady nemělo, protože nebyli vidět a ofciálně tam nebyli.

V dálce se objevily brány doků na Quasi Lazaret.

„Zablikejte světly a zpomalte," řekl komisař.

Duran to udělal. Čtyři motocyklisté zrychlili a zmizeli.

Duran otočil prudce vpravo a gendarme na ně mávl, aby zastavili pod světly strážního domku. Pak vyšel ven přístavní úředník a pokynul jim. Komisař vylezl z kabiny s lodními doklady v ruce. Pozdravil se s úředníkem a odešli spolu do strážního domku. Tam seděli za stoly další dva úředníci.

„Tady jsou lodní doklady," řekl komisař a předal je úředníkům, „a tady moje osobní doklady."

Úředník se podíval na doklady, převalil gauloisku z jednoho kout ku do druhého, krátce se podíval na komisaře a doklady mu vrátil. „Dobře," řekl. „Ukažte mi nákladní list a povolení k vývozu."

Komisař mu podal patřičné dokumenty. Úředník se sklonil a s byrokratickým klidem si dokumenty prohlížel pod lampou. „Zemědělské stroje," řekl a potáhl z gaulloisky. „K naložení na Byblos." Podíval se na tabuli. „Ta kotví v Joliette Basin. Molo sedm, kotviště D. Je to tady, vidíte?"

Komisař se přesunul k tabuli. „Ano," řekl, „vidím."

Úředník orazítkoval a podepsal doklady. „Dobře," přikývl, „vyplouvá za úsvitu."

Komisař si vzal doklady, vyšel ze strážního domku, vrátil se zpět k náklaďáku a vyšplhal do kabiny. „Můžeme jet," řekl. „Je to Joliette Basin, molo sedm, kotviště D. Řeknu vám kudy."

Durand přikývl a náklaďák se rozjel kupředu. Komisař si zapálil cigaretu, natáhl, povzdechl si a přitom vyfoukl oblak modrého kouře. „Zkontrolovali vám doklady?"

„Ano. Všechno v pořádku," odpověděl poručík.

„Dobře," řekl komisař, „myslel jsem si to."

Náklaďák vyjel na cestu mezi skladišti, projel kolem kotvišť A, B a C. Pak, po nějakých sto metrech, zatočil doleva.

„To je ona," řekl komisař, „zajeďte k ní bokem. Před jeřáb."

„Je docela malá, co?" řekl poručík. Před nimi kotvila nevýrazná námořní loď. Z bílého komína s červenými pruhy vycházely obláčky zplodin z dieselových motorů. Na přídi měla své jméno a přístav, v němž byla spuštěna na vodu: Byglos – BEIRUT. Scénu jasně osvětlovaly přístavní lampy a nákladové refektory z lodě. Nikde nebylo ani živáčka, až na dva muže na konci lodní lávky.

Durand zaparkoval u jeřábu. Na palubě se objevil muž v námořnické čepici. „Zajeďte o kus dál, k druhému nákladovému prostoru," křikl a ukázal k lodnímu můstku. Jeřáb ožil. Začal se posunovat směrem k náklaďáku a rameno otáčel k lodi.

Durand zacouval k jeřábu a zastavil, když muž v čepici křikl: ,,Jo, to je dobrý!"

Komisař s poručíkem vystoupili. Durand zatáhl za páku pod palubní deskou a střecha nákladového prostoru se začala pomalu zvedat, až byla zcela otevřená. Motor jeřábu zavrčel, rameno se zhouplo nad náklaďák a hák se ponořil do nákladového prostoru. Muži v nákladovém prostoru ho upevnili k prvnímu kontejneru. Řidič jeřábu začal navíjet lano a kontejner se zvedl do vzduchu. Rameno jeřábu se přesunulo nad nákladový prostor lodě a muž v čepici jeřábníkovi ukazoval, kam má kontejner spustit.

Chlapi v nákladovém prostoru lodě, kteří šedý kontejner ukládali, si mohli přečíst, že pochází z Duquesne Fréres et Cie, od výrobce zemědělských strojů v Ouvry-sur-Maine. Byl adresován dobře známé distribuční společnosti D. B. Mahroutti Bros v Bejrútu a byl první ze šestnácti kontejnerů různých tvarů a rozměrů, které byly spuštěny do nákladového prostoru lodě.

Během nakládání šli komisař s poručíkem na palubu Byblosu. V kapitánské kajutě pak hovořili s muži, kteří je přivítali na lodní lávce, když náklaďák přijel. Byli to Syřané. Oba mluvili skvěle francouzsky. Většina rozhovoru se týkala technických záležitostí a mluvil s nimi hlavně poručík. Když podepsali všechny potřebné dokumenty a popřáli posádce šťastnou plavbu, vrátili se na molo, kde mezitím skončila vykládka.

Celá operace netrvala ani hodinu. Od začátku ji sledoval vousatý mladík, který se skrýval za záchranným člunem na palubě Byblosu. Od ucha až ke klíční kosti se mu táhla dlouhá zarudlá jizva, kterou z velké části skrývaly jeho vousy a dlouhé černé vlasy. Byl to nový člen lodní posádky. Nastoupil jako pomocník v kuchyni před dvěma týdny, tedy v ten samý den, kdy loď vyplouvala z Bejrútu do Marseille.

II

„Vyplula dnes ráno za úsvitu. Zpráva od Nayefa přišla v pět hodin. Proto jsem pro vás poslal." Mahmoud el Ka'ed přísným pohledem přejížděl tváře jedné dívky a jedenácti mužů, kteří se kolem něho ve sklepě shromáždili. Seděli na dřevených lavicích u stolu, který asi kdysi sloužil jako ponk v dílně. Sklep, temný, s nízkým stropem a špatně osvětlený, páchl starými splašky a hnilobou. Odněkud bylo slyšet kapání vody z vadného těsnění. V rozích se povalovaly rozlámané židle, stará skříň, hromada prošlapaných koberců a kupka smetí.

Nebylo to příjemné místo, ale mělo jednu výhodu – bylo „bezpečné". Anonymní dům mezi Boulevard Saeb Salaam a Rue Bechara el Koury ve čtvrti Safa Mosque stál dost daleko od rozlehlého uprchlického tábora na jihu Bejrútu, takže mu nehrozilo nebezpečí občasných izraelských vzdušných útoků, ani nepříjemný zájem jejich agentů. Byl to jeden z „bezpečných domů", které používali pro svá setkání.

Muž k nim hovořil hlasem, který zněl hluboce, téměř sametově, a zvláštně, neboť se vůbec nehodil k jeho majiteli. Vysoký, štíhlý s propadlými tvářemi a dlouhým knírem, s očima plnýma divoké energie, takový byl muž, kterému říkali El Ka'ed – vůdce.

„V Nayefově zprávě byly rozměry. Už jsem je předal Youssefovi. Zeid nám řekne podrobnosti označení, jakmile dorazí."

Mezi posluchači to zašumělo vzrušením. Ka'ed chvíli počkal, až se všicni uklidní, a pak pokračoval: „Loď pluje přímo. Agenti mi řekli, že tady bude za pět dní. To je v pátek večer."

„Kdy bude hodina H?" zeptal se mrtvolně bledý a vyzáblý muž v brýlích s kostěnými obroučkami.

„Mezi druhou a čtvrtou ranní. Čím blíže ke druhé, tím lépe. Měsíc bude za obzorem. Operace musí být dokončena před úsvitem." Podíval se k protějšímu čelu stolu. „Jaké máš zprávy, Assafe?"

Assaf Kamel měl dlouhé vlasy a unavené oči. „Plukovník Rashid Dahan přijede v pátek ráno se čtyřmi syrskými důstojníky," řekl. „Přijedou z Damašku autem a v civilních šatech. Po příjezdu se rozptýlí a půjdou na syrskou ambasádu. Každý tam zamíří jinou cestou. Z nařízení ministerstva obrany budou mít k dispozici překladiště nedaleko správy přístavu. Bude to hala 27. Přijedou se dvěma Mahrouttiho náklaďáky k lodi a naloží náklad. Náklaďáky zůstanou přes noc v překladišti a bude je hlídat plukovník se svými důstojníky. Příští den ráno – tedy v sobotu – pojedou do Damašku. Nechtějí nechat náklad na palubě Byblosu přes noc a nechtějí ho převážet za tmy."

„Dobře," řekl Ka'ed, „to je moc dobře." Spokojeně se podíval na Kamela. Byl to muž, kterého měl rád a zároveň obdivoval. Jeho ospalý vzhled skrýval zcela jinou povahu. Několik let sloužil v syrské armádě jako specialista na zbraně a na zneškodňování bomb. Kromě těchto schopností, které byly pro Soukour-al-Sahra tak cenné, byl také statečný a vytrvalý.

Následovalo dlouhé ticho. Ka'ed si prohlížel vážné tváře. Na co teď asi myslí? Co asi cítí? Nevypadali ani vylekaně, ani vyděšeně. A ze všech nejméně Jasmine, jediná dívka mezi nimi. Měla naprosto klidnou tvář, ale on věděl, že je to odolná žena, i když vypadala přitažlivě a křehce.

„Ukaž mi ty fotografe, Assafe," obrátil se znovu na Kamela.

Kamel mu je předal. Ka'ed si je pomalu prohlížel. Jednu si vybral a pečlivě ji porovnával s tváří mladého muže sedícího na vzdáleném konci stolu. „Ammar Tarik vypadá skoro jako plukovník," řekl.

„Ammar je mladší a není tak hezký," pronesla pochybovačně dívka.

Muži se zasmáli. Tarik pokrčil rameny. „Zeptej se Assafe. Ten nás viděl oba."

Ka'ed se naklonil kupředu a díval se na desku stolu. „Nuže, Assafe, co nám k tomu řekneš?"

„Ano. Ammar je opravdu mnohem mladší, ale je mu velmi podobný. Mají skoro stejnou postavu, ale plukovník je těžší a má velké břicho."

Ka'ed se podíval na dívku. „Líčení je tvoje práce, Jasmine. Co na to říkáš?"

„Až skončím, bude vypadat jako plukovník. Nemusíte se obávat." Pozorně si prohlížela fotografi plukovníka. „Už vím, co Assaf myslí tím velkým břichem, ale to se dá taky zvládnout. To není žádný problém."

„Dobře." Ka'ed se klouby podrbal pod knírem. „Assafe, řekni nám všechno, co víš o plukovníkovi. Jeho dům v Damašku. Kde je? Jak vypadá? A co jeho žena, děti a další příbuzní? A jeho služebnictvo? Řekni nám úplně všechno."

Kamel začal hlubokým hrdelním hlasem vyprávět všechno, co věděl. A věděl toho hodně, neboť strávil celý týden v Damašku, aby o Dahanovi a jeho rodině zjistil co nejvíc. Tajně je fotografoval a z auta, zaparkovaného poblíž jejich domu, s pomocí směrového mikrofonu a zesilovače odposlouchával jejich rozhovory.

Když skončil, Ka'ed řekl: „Dobrá práce, Kamele. Jako vždy."

Pak se ještě bavili o pohybu jisté lodě jménem Leros a poté jim Ka'ed vydal přesné instrukce. Na konci schůzky každý z nich věděl, co má dělat a kdy. Přesné načasování bylo důležité pro úspěch celé operace.

Bylo už po půlnoci, když schůzku ukončili a po dvojicích a trojicích se rozcházeli různými směry tak, aby nebudili pozornost. Ve sklepě zůstal jen Ka'ed a jeho osobní strážce Abdu Hussain. Ten zhasnul světla a spolu vyšli po schodech na ulici. Bylo teplo. Na nebi bez mráčku jasně zářily hvězdy a měsíc. Na ulicích nebyla téměř žádná doprava. Zamířili směrem k Rue Smahla a obezřetně sledovali situaci kolem sebe. Byli neustále ve střehu a kdykoli připraveni použít své automatické pistole Walther ráže 7,65 mm, které měli v podpaží, a bojové nože. Mnoho lidí si přálo, aby Ka'ed neexistoval – a nebyli to jen Falangisté a tajní agenti Izraele, kterých bylo v Bejrútu požehnaně. Dříve měl tvář hustě zarostlou vousy. Teď byl hladce oholený a jen málokdo by v něm poznal Marwana Haddada. Pod tímto jménem ho znali v OOP a bylo to jeho skutečné jméno.

Na univerzitě v Bejrútu studoval flozofi a politologii. Tam také navázal první kontakty a přátelství, které ho zavedly do řad Organizace pro osvobození Palestiny. Zprvu byl oddaným stoupencem Jásira Arafata, ale později ho znechutily vůdcovy snahy o diplomacii, jeho přehnaná opatrnost a to, čemu Ka'ed říkal fatální nedostatek militantnosti. Po hádkách s Arafatem se Ka'ed přesunul z politického středu do extremistického křídla. Tam vedení OOP způsoboval značné starosti a první snahy o jeho potrestání na sebe nedaly dlouho čekat.

Ka'ed však na trest nečekal a s hrstkou věrných následovníků založil frakci Soukour-al-Sahra – Jestřábi pouště. Jméno si nevybral náhodou. Zvolil si cestu zbraní, násilí a stupňování terorismu. Bezvýhradně věřil Maově tvrzení, že moc se dá získat jen se zbraní v ruce. Diplomatické kroky, ženevské konference, Kissingerovy pokusy o smíření židů a arabů, to vše byla podle něho ztráta času.

Soukour-al-Sahra – SAS – se pod jeho velením vydala na cestu bombových atentátů, únosů a útoků na banky. Veškeré prostředky na další činnost získávali během těchto operací, jejichž nápaditost a úspěchy upoutaly pozornost mnoha mladých Palestinců, kteří, stejně jako Ka'ed, byli netrpěliví a domnívali se, že ozbrojené akce jsou jediný způsob, jak zajistit nezávislost Palestiny. Stejně jako on byli připraveni položit život za svoji věc a skutečně životy i pokládali, neboť SAS měla velké ztráty, ale ani zdaleka tak velké, jako jejich protivníci.

Na konci roku 1975 už to byla dobře organizovaná a vysoce efektivní skupina, která operovala nezávisle na OOP a dávala o sobě vědět nejen na Středním východě, ale také v západním světě.

Mahmout Ka'ed byl přesvědčen, že to je jeho poslání. Svými úspěchy se nenechal omámit. Věděl, že politické cíle se mu ještě splnit nepodařilo a že skutečné výsledky musejí teprve přijít. Proto nyní veškerou svoji energii – to, čemu jeho nepřátelé říkali fanatismus – upřel k tomu, co v duchu nazýval Konečným řešením.

III

Nenápadná loď s červenobílým komínem vplula od přístavu v Bejrútu pozdě odpoledne a zakotvila na východním konci nového kotviště.

Tam stála, malá a nenápadná, zastíněna mnoha většími a důležitějšími plavidly, než byla ona sama. Byla však v domovském přístavu a většina posádky co nejrychleji opustila palubu, aby vyrazila za svými rodinami a přáteli. Mezi těmi, kteří zůstali na palubě, byli dva Syřané, kteří převzali šedé kontejnery naložené v Marseille.

Vousatý a zjizvený pomocník z kuchyně byl mezi těmi, kteří šli na břeh. Před branami přístavu si vzal taxík na Safa Mosque. Zaplatil a pak nepřímou cestou vyrazil na místo, kde se měl setkat s Ka'edem. Často se ohlížel, aby zjistil, jestli ho někdo nesleduje.

V osm hodin večer, v den, kdy Byblos dorazila do přístavu v Bejrútu, se otevřela vrata nákladového prostoru číslo dva a jeřáb z nich vyložil šestnáct šedých kontejnerů do dvou nákladních automobilů, které čekaly na břehu. Oba vozy měly na boku nápis „D. B. MAHROUTTI BROS" – a pod ním ,,Zemědělské stroje". Tu noc se žádný jiný náklad nevykládal. Krátce poté, co nákladní vozidla odjela, vyšli na břeh dva syrští pasažéři.

Jakýsi muž sledoval ze stínu mezi překladišti celý proces vykládky. Krátce předtím, než vykládka skončila, se vrátil do zadní části překladiště a chopil se motocyklu, který tam měl zaparkovaný. Dotlačil ho k místu, odkud mohl sledovat cestu, po níž náklaďáky pomalu jely.

Brzy slyšel zvuk jejich motorů. Krátce poté projely kolem něho. Nastartoval motorku a následoval je v bezpečné vzdálenosti. Nákladní vozidla jela do západní části přístavu, přejela cestu, která vedla k hlavní bráně, zatočila vpravo, pak vlevo a zastavila před velkým překladištěm poblíž Rue de Trieste, které leželo nedaleko budovy správy přístavu. Místo bylo špatně osvětlené, ale muž na motocyklu viděl, jak z náklaďáků vystoupily temné stíny a otevřely vrata do překladiště. Vozidla vjela dovnitř, vrata se zavřela a brzy potom se ozval rachot petlic. O něco později tam pěšky dorazili dva další muži. Zaklepali na malé dveře vedle velkých vrat a byli vpuštěni dovnitř.

Muž dotlačil motocykl za koleje a nastartoval. Vracel se stejnou cestou, jakou přijel, pak odbočil k bráně přístavu a vyjel do města.

V překladišti č. 27 stály řady palet s různým nákladem – bylo to místo, kde plukovník Rashid Dahan a jeho důstojníci hovořili se dvěma příchozími. Všichni na sobě měli civilní šaty. Plukovník a ti, kteří s ním přijeli v nákladních automobilech, byli oblečení jako dělníci.

„Jaká byla cesta, Roumi?" zeptal se.

„Úspěšná, ale nepohodlná. V zálivu Lyons bylo strašné počasí. Trpěli jsme mořskou nemocí."

Plukovník se usmál a odhalil tak své zářivě bílé zuby. „To je v životě vojáka běžná věc."

„Děkovali jsme Alláhovi, že nejsme námořníci," řekl mladší ze dvou mužů.

„Na lodi se vás na nic neptali?"

„Ne. Kapitánovi řekli, že jsme dva Mahrouttiho zástupci a že to je cenná a důležitá zásilka – zavlažovací zařízení pro novou farmu v Bekŕa – a že máme dohlížet na to, aby byla dobře uložena a bezpečně přepravena. Zbytek posádky se o to vůbec nezajímal."

Rozhovor s příchozími ještě chvíli pokračoval. Nakonec se s plukovníkem dohodli, že příští den pojedou do Damašku nezávisle na nich, rozloučili se a odešli do tmy.

Syrští důstojníci se posadili na kontejnery a tiše se spolu začali bavit. Bylo teprve půl jedenácté; příliš brzy na spánek. Věděli, že je čeká nepříjemná noc. Venku bylo vedro, vzduch uvnitř byl horký, vydýchaný a páchl koprou uloženou v pytlích v rohu. Odpočívat mohli jen v kabinách náklaďáků.

„Bude to dlouhá noc," řekl plukovník, jakoby četl jejich myšlenky. „V hlídkách se budeme střídat. Spát se nám asi nepodaří."

„Až na Azhariho," řekl mladý důstojník, „protože ten usne všude. A navíc chrápe."

Azhari zaprotestoval a následoval tichý smích.

Plukovník Rashid Dahan a jeho muži měli pod dělnickými kombinézami 9mm automatické pistole, které syrské armádě dodával Sovětský svaz.

Později v noci se ozvalo klepání na dveře překladiště. Dahan vzbudil své muže a spolu s Azharim šel ke dveřím. Podíval se na hodinky. Bylo sedmnáct minut po jedné.

„Kdo je tam?" zeptal se.

„Andul Hassami, asistent kapitána přístavu," zazněla odpověď. „Mám naléhavou zprávu pro plukovníka Rashida Dahana."

Plukovník kývl na Azhariho a zaujal pozici vedle dveří. Ruku vsunul do kombinézy a sevřel pažbu 9mm pistole. Pak jedním rychlým pohybem otevřel dveře a baterkou posvítil do tváře muži, který tam stál. Měl na sobě uniformu vyššího úředníka přístavu.

„Jsem plukovník Rashid Dahan," řekl, „jaká je to zpráva?"

„Máte telefon, pane. Volá vaše žena. Z Damašku pane." Úředník na chvíli zaváhal. „Je mi to líto, plukovníku, ale došlo k nehodě. Týká se to vašeho syna Omara. Vaše žena se právě vrátila z nemocnice."

„U jména Alláhova!" Plukovník strnul a zbledl. „On je…?" polkl naprázdno. „Doufám, že není mrtev!"

„Ne, pane. Ale vaše manželka říká, že je to vážné. Jel na kole a srazil se s autem." Hassami se znovu odmlčel a vážně pohlédl na Syřana. „Prosím, pojďte se mnou do přístavní kanceláře, pane."

Zdálo se, že plukovník ztratil veškerou energii. Podlamovala se mu kolena a motala se mu hlava. Omar byl jeho nejstarší a nejoblíbenější syn. Před pár týdny slavil dvanácté narozeniny. Plukovník mu tehdy dal nové kolo. S velkou námahou se přinutil k soustředění. „Ano," řekl, „půjdu s vámi. Jen okamžik počkejte, prosím."

Rozběhl se k náklaďákům. „Předávám ti velení, Aramoune," řekl, „mám naléhavý hovor z Damašku. Volá mi žena. Omar měl nehodu." Hlas se mu třásl vzrušením. „Musím jít k telefonu do kanceláře přístavu. Brzy budu zpátky."

„Samozřejmě, Rashide." Muž, který odpověděl, byl major, plukovníkův zástupce a jeho blízký přítel. „Je mi to líto. Buď ti Alláh milostiv."

Dahan na něho vrhl bezmocný pohled, pak se otočil a vyšel ze dveří. Venku na něho čekal přístavní úředník a vydali se spolu po cestě mezi překladišti.

„Není to daleko," řekl Hassami, „jen pár minut."

Plukovník byl příliš zdrcený na to, aby se zmohl na odpověď.

Na rohu překladiště se cesta stáčela směrem k přístavu. Chvíli šli po ní a pak Hassami řekl: „Tudy, pane. Je to zkratka."

Opustili cestu a šli temným průchodem mezi překladišti. Úředník šel jako první. Přes rameno poznamenal: „Vaše žena říkala, že to bylo nové kolo. Prý dárek k narozeninám."

„Já vím," řekl plukovník těžce, „kéž bych mu tu zatracenou věc nikdy nedával."

„To, co se stalo, není vaše vina," řekl Hassami a dodal: „Je to vůle Alláha. Už tam brzy budeme."

„To je dobře," řekl plukovník a byla to jeho poslední slova, neboť v tom okamžiku ho někdo zezadu praštil do hlavy a on se zhroutil k zemi. Zástupce kapitána přístavu se sklonil nad bezvládným tělem a ze tmy se vynořily dva stíny. „Dobrá práce, Ammare," řekl jednomu z nich. „A teď rychle."

Ammar Tarik předal Hassamimu obušek, který držel v ruce, a spo lu s druhým mužem svlékli bezvládného Dahana do spodního prádla. Potom se Tarik svlékl a oblékl si plukovníkovy šaty. „Ten make-up mi nevadí," špitl, „ale ta vycpávka břicha je hrozná." Potom předal svoje oblečení druhému muži. „Pohlídej mi to."

„Nebude to na dlouho," řekl společník a sbalil jeho šaty do rance. „Škoda, že tady není víc světla. Chtěl bych zkontrolovat, jestli jsi mu dost podobný. Podíval se na tělo ve spodním prádle, které leželo na zemi.

„Tak jo," řekl Tarik po chvíli, „jsem připraven." Tiše hvízdl a zaposlouchali se do zvuku kroků v uličce.

„Už jdou," řekl druhý muž. Bezvládný Syřan začal sténat. Tarik k němu poklekl a zakryl mu ústa rukou, aby steny utišil. Mezitím dorazili muži pod vedením zástupce kapitána přístavu. „Připraveni?" špitl zástupce naléhavě.

„Ano, Mahmoude," odpověděl Tarik, „ale on sténá. Držím mu ruku na ústech." Hassami poklekl vedle bezvládného těla a Tarikovi se zdálo, že vidí, jak několikrát Dahana udeřil do hrudi. Po úderech následovalo kašlání a chroptění. Plukovník se chvíli křečovitě svíjel a pak zůstal nehybně ležet. Hassami vstal. „Musel jsem," řekl a vsunul si plukovníkovu pistoli do kapsy uniformy, „mohl by mě identifkovat."

„Neměl jsi na vybranou."

Pak se rychle radili. Mahmoud vydal rozkazy a muži se ztratili v temnotě. Když zmizeli, otřel si čepel nože do plukovníkova spodního prádla a zasunul ho zpět do pochvy u pasu. S tím nožem měl Mahmoud el Ka'ed problémy, protože byl nápadný pod těsnou uniformou zástupce kapitána přístavu, kterou měl na sobě.

IV.

Na izraelském velvyslanectví nedaleko Kensingtonského paláce mluvil velvyslanec s Ezrou Barlovem, šéfem zpravodajského oddělení.

„Takže Kahn si myslí, že je to na spadnutí? A na základě jakých informací?"

„Na základě informací, které shromáždil v Tel Avivu."

„A kdo jsou ti lidé?"

„Těžko říct. Ještě jsme je nedokázali přesně identifkovat, protože o Spender Street jsme se dověděli teprve nedávno."

„A jak se k nim Kahn vlastně dostal?"

Barlov upustil brýle, se vší vervou se sehnul a začal je hledat – jak mohl velvyslanci říct, že Samia Khayatová, palestinská dívka, která pracovala v londýnské kanceláři jisté pojišťovny se silnou pozicí na Středním východě, se nedávno velmi sblížila se Sandrou Hamadehovou, dívkou, která pracovala ve stejném oddělení a bydlela ve stejném bytě u Bayswater Road jako její bratr? Jak mu mohl vysvětlit, že Samia Khayatová je vlastně Rachel Margolisová, izraelská agentka, která byla v Londýně ,,nasazena" před pěti lety? Přísné utajení bylo posvátné.

Barlov našel spadlé brýle a vrátil se do křesla. „To je bohužel něco, pane velvyslanče, co mi v Tel Avivu neřekli."

Zdálo se, že starší muž je mírně na rozpacích. „Omlouvám se. Neměl jsem se takhle vůbec ptát. Kahn si tedy myslí, že to bude cíl?"

„Je to velmi pravděpodobné."

Velvyslanec zoufale vyhodil ruce do výšky. „Jakob Kahn a jeho možnosti a pravděpodobnosti!"

Barlov se lehce usmál. „Není to špatný způsob, jak odhadovat rizika, když není jasné, jak bude nepřítel postupovat."

„A on si myslí, že v tom jsou zapleteni lidé v Mocalu?"

„Myslí si, že je to možné. Proto jsou pod dohledem."

Velvyslanec, obtloustlý starší pán, se pohodlně uvelebil v křesle. „Tak mi o tom Mocalu něco řekněte."

„Mocal je frma Modele Orient Consolidated Agencie Limited, která se zabývá vývozem a dovozem. Před třemi měsíci se přestěhovala do kanceláře v domě číslo 39 na Spender Street. Má tam v přízemí kanceláře. Předtím to byla společnost zabývající se obchodem s mořskými produkty. Pak ji za pakatel koupili tři Palestinci, kteří ji teď vedou."

„A co o nich víme?"

„Opravdu jen velmi málo. Víme, jak vypadají, a víme, jaká používají jména. Žádné z nich jsme zatím neznali. Nikoho z nich jsme předtím nesledovali. Všichni jsou už minimálně půl roku v Londýně. Nejkratší dobu je tady Hanna Nasourová. Jeden z nich, Najib Hamadeh, už tady je dva roky. Bezpečně víme, že ta jejich frma je jen fktivní."

„Takže je to jen krytí."

„Myslíme si to."

„Na základě čeho, Barlove?"

„Zdá se, že ta frma prostě vůbec nefunguje."

„A co chtějí krýt? Co si o tom myslí Kahn? Bombový útok?"

„Pravděpodobně. Minimálně použití nějakých výbušnin. Možná bomba nebo bazuka."

Velvyslanec vstal od stolu, sundal si brýle a pomalu si je začal čistit. „Co bychom měli udělat?"

„Kahn chce, abychom jim tam nasadili štěnice."

„A je to možné?"

„Ano."

„Kdy?"

„Během čtyřiadvaceti hodin."

„Doufám, že nebudou žádné problémy, Barlove. Nemůžeme si dovolit další Watergate."

„Velvyslanectví v tom vůbec nebude fgurovat, pane velvyslanče. Ascher a jeho lidé mají vynikající krytí a jsou to profesionálové."

Z okna v malém bytě poblíž Vauxhall Bridge viděl přes Lambeth Bridge k budovám parlamentu a na Westminster Bridge. Za ním se Temže ztrácela v mlhách podzimního odpoledne. Vychutnával si ten pohled a klid, když se ode dveří ozval zvuk klíče v zámku. Z pouzdra v podpaží vytáhl pistoli Mauser a postavil se proti zdi. Dveře se otevřely a do bytu vešla mladá žena.

„Ahoj," řekl, „jdeš pozdě."

„Může za to Johnnie Peters. Pořád něco chtěl."

„Dělá ti potíže?" zeptal se a zasunul pistoli zpět do pouzdra.

„To zase ne. Jenom je hrozně žárlivej a zvědavej. Chce vědět, co dělám, kde pracuju a tak."

„Prozradilas mu něco?"

„Nic, Shalome. Myslí si, že jsem novinářka na volné noze, že pracuju doma a že po městě sháním témata pro reportáže. Snažím se ho v tom udržovat, ale není to snadné." Posadila se na pohovku. „Myslí si, že ještě někoho mám."

„A cos mu na to řekla?"

„Že nikoho jiného nemám." Vrhla na něho zvláštní a mírně nejistý pohled. „Je to pravda, nebo snad není?"

Shalom Ascher pokrčil rameny. Byl to statný, mírně shrbený muž kolem třicítky. Na tváři měl vousy. „Jak to mám vědět?"

„No, úplně nejlepší způsob, jak zastavit jeho vyptávání, je nechat ho mluvit o sobě. Je stejný jako většina mužů – je to jeho oblíbené téma. Muži mluví a žena poslouchá. Stačí pár uší, přijatelná tvář a tělo a muži jsou spokojeni."

„Ty jsi ale cynik, Ruth. Měj se však na pozoru! Třeba není tak hloupý, jak vypadá. Pracuje v reklamní kanceláři, nebo ne?"

„Ano. Říká, že v kreativním oddělení. Ale asi tam nebude mít pří

liš důležitou pozici. Vlastně ani nevím, proč s ním jsem." Nalila si colu. „Chceš taky?"

„Ne, díky. Ty nevíš, proč s ním jsi?"

„Je to asi biologická potřeba. Žena potřebuje muže. Už jsem v Londýně půl roku a s vlastními lidmi se stýkat nesmím. A on byl po ruce. Život musí jít dál."

„Hlavně do toho nepleť city. To si nemůžeš dovolit."

„Neboj, jsem odolná. A ty to moc dobře víš."

„Opravdu to vím?"

„Tak ahoj," řekla, vzala svoji kabelku a kabát a prošla dveřmi do svého pokoje.

Povzdechl si. Ruth Meyerová byla přitažlivá žena. Až moc přitažlivá. Ascher ji měl rád, ale nechtěl se zaplést. Nemohl si to dovolit kvůli práci, kterou spolu dělali. Proto to nechal tak, jak to bylo. Ale Johnnie Peters mu příliš nevadil. Zbavil se pocitů, které mu připomínaly žárlivost, a znovu se zadíval na Temži. Byla to dobrá terapie pro muže, který měl tolik starostí. Už byla téměř tma. Se zúženýma očima se zadíval na řeku aut mezi světly na mostě za budovami parlamentu. Vypadala jako svítící housenka, plazící se po rozzářené větvi. Autobusy byly jako vrcholy článků jejího těla.

Slyšel, jak se vrátila do pokoje. „Mají štěstí," řekl a dál se díval na řeku.

„Kdo?" Pohovka zavrzala, když se na ni posadila.

„Britové. Mají štěstí, že mají Londýn, Westminster, Temži, mosty. Tenhle výhled mě vždycky uklidní. Stejně jako jejich instituce. Parlament, poslanci. Odráží to charakter těch lidí. Solidní, neměnný."

„Nic není neměnné," oponovala a položila noviny, které zvedala, „a Británie ze všeho nejméně."

Přesunul se od okna k malému stolku a posadil se na něj. „Tak jo, pustíme se do našich problémů." Zívl a zároveň se rozmáchle protáhl.

Sklouzla na zem a opřela se o pohovku. „Tak jo," řekl, „co se dělo od dvanácti do čtyř?"

„Nic moc. Běžná rutina. Před jednou vyšli ven. Oběd, nákupy a tak dále. Hamadeh a Souref se vrátili ve čtvrt na tři, Hanna Nasourová krátce po nich."

„Měli s sebou něco?"

„Hamadeh a Souref měli noviny a igelitku z Music-Boxu. Asi nějakou desku. Hanna se vrátila s taškou z Marks & Spencer. Řekla bych, že podle toho, jak ji nesla, tam toho moc neměla. Nesla taky noviny a něco, co vypadalo jako velká taška plná ovoce."

„Nějaké zásilky?"

„Žádné obálky ani balíky. Ve čtyři přišel Zol. Chvíli jsme pokecali. Ve čtyři deset přišel telegram pro Mocal. O pár minut později jsem předala službu Zolovi a odešla."

„Copak asi bylo v tom telegramu?"

„To netuším, ale je to opravdu zajímavá frma," řekla. „Zjevně to není jen ručení, co je na ní omezený. Žádný zákazníci. Žádný dodávky. Žádnej bankovní účet. Žádnej telefon. Skoro žádná pošta. Firma o třech lidech, který seděj na zadku a nic nedělaj. Fakt moc zajímavý."

„Jak víš, že nic nedělaj?" pokrčil rameny Ascher. „Možná, že tam hrajou Člověče nezlob se, věnují se sexu ve třech, pijou kávu, co já vím. To může být docela těžký. A my jsme tady právě proto, že je to zajímavý."

„Mají štěstí," řekla a suše se zasmála. „ale jsou to Arabové. Bude to vážný. Nekonečné diskuze o projektu. Jak to udělají. Který den a v kolik hodin. A s kým. Však to znáš."

„Nepodceňuj je, Ruth. Mají svůj cíl a jsou připraveni za svoji věc zemřít. Není to s nimi jednoduché."

„No, a na co tedy čekají? Vím, že Jakob řekl, že se něco děje. Myslí si, že by v tom mohli mít prsty. Ale odtud to tak nevypadá."

„Proto tam musíme nasadit štěnici. Nepočítej s tím, že jim tam budou chodit obálky s nálepkou 'Výbušniny'. Stejně tak pošťákovi z kabely nevypadnou šifrované zprávy pro ně, abychom je mohli sebrat a rozluštit."

Vstala, hodila si vlasy přes rameno a přešla k oknu. „Jak to dneska v noci bude vypadat?"

„V osm hodin vystřídám Zola. Něco sní a přijde sem. V jedenáct půjde na Spender Street. Ty tam dorazíš o půlnoci. Já tam přinesu nářadí. On přinese štěnice a kazeťák. Ty přineseš další kazeťák a pásky. Je to jasný?"

„Jo. Nevadí, když předtím půjdu do kina?"

„Johnnie Peters?"

Usmála se. „Ano. Chce, abych s ním šla na Emmanuellu. Prý je to erotické, ale krásné. Myslí si, že se mi to bude líbit."

„To je od něho moc milé. V kolik to končí?"

„Asi o půl jedenácté."

„Tak se ho raději zbav co nejdřív. Nerad bych, aby tě sledoval do Spender Street."

„Neboj, vím, jak se ho zbavit."

„Jak?"

„To je ženské tajemství, Shalome."

„Dobře, ale my máme taky tajemství, tak si moc nezahrávej."

Zapálil si cigaretu a chvíli sledoval spirály kouře stoupající ke stropu. „Takže, kde jsem to skončil? Jo. Asi kolem třetí vlezeme do Mocalu. Až uvidíme, že je všude klid. Ty zůstaneš venku a budeš hlídat. Jakmile se objeví kdokoli nebo cokoli, okamžitě nás budeš informovat. Použiješ smluvený kód."

„Nějaká změna? Ne, pořád stejný. Už jsme to tam omrkli. Na dveřích je bezpečnostní a obyčejný zámek. Žádný problém."

„Petlice?" zeptala se.

„Nic takovýho."

„Ezra to prověřil?"

„Jo. Měl tam svýho člověka. Vydával se za elektrikáře, který musí odečíst elektroměr."

„A co dál," zeptala se, vrátila se zpátky k pohovce a znovu se posadila na zem.

„Budeme mít patnáct minut na obhlídku, dalších deset na štěnice a deset na test. My budeme mluvit, ty zkontroluješ záznam. To je pětatřicet minut. Jakmile dáš zprávu, půjdeme ven. Máš nějaké otázky?"

„Zatím ne. Po půlnoci bude úterý. To by tam měl být klid."

Přikývl, ale bylo zřejmé, že myslí na něco jiného. „Akorát si budeme muset dávat pozor, až půjdeme ven na ulici. Nejlepší asi bude vyjít po jednom, jinak by si toho mohl někdo všimnout."

„Zatím není zákon, který by zakazoval pracovat přesčas, když seš ve vlastní frmě," řekla. „Dokonce ani v Británii."

„To neznamená, že nemusíme dávat bacha."

Spender Street, úzká, křivolaká a téměř opuštěná, byla jedna z těch tajemných starých londýnských uliček, které už, zdá se, nesloužily svému původnímu účelu.

Ležela zhruba ve středu trojúhelníku tvořeného Leicester Square, Covent Garden a Savoy a vlnila se mezi malými, kouřem zašedlými domky. Potom, co se velká londýnská tržnice s ovocem a zeleninou přesunula z Covent Garden na Nine Elms, v ní chtěl bydlet jen málokdo.

Číslo 56 byl starý třípatrový dům. Byl malý a nedůležitý, stejně jako ulice, v níž stál, ale pro Izraelce byly dvě kanceláře, které si tam pronajali, životně důležité. Jedna jim sloužila jako hlavní kancelář a druhá jako skladiště. Na dveřích stálo Ascher & Levi, Music Agents. Návštěvníci mohli uvnitř vidět police s deskami a singly v barevných obalech, stovky kazet, knihovnu katalogů, dva magnetofony, věž, stoly, židle, psací stroj, pořadače a telefon.

Na oknech byly žaluzie, přes které Izraelci mohli nerušeně sledovat domy přes ulici. Ze všeho nejvíc je zajímal dům číslo 39, tmavý, omšelý cihlový objekt pokrytý staletými vrstvami londýnské špíny. Na mosazné ceduli vedle dveří stálo MIDDLE ORIENT CONSOLIDATED AGENCIES LTD.

V.

Mahmoud el Ka'ed a jeho muži se rozdělili, když vyšli z uličky mezi překladišti, kde leželo tělo plukovníka Rashida Dahana. I když se všichni měli sejít za překladištěm 27, šli rychle a tiše různými cestami. Zvuk jejich kroků tlumily podrážky z měkké gumy. Vybrané místo setkání bylo mezi dvěma dřevěnými boudami, dobře skryté před zraky náhodných kolemjdoucích. Každý z mužů dorazil jako tichý stín a na Tarikovu výzvu ,,osm-dva-jedna" odpovídal zvoláním ,,pět-tři-devět". Ka'ed a jeho osobní strážce Abdu Hussain dorazili na místo jako poslední. Ka'ed se podíval na hodinky. Bylo 01:48.

„Issam a Abdu Ali," zavolal tiše. Jejich odpověď ,,zde" byla v noční temnotě takřka neslyšná.

„Jděte každý na opačný konec překladiště. Pokud se nevrátíte do druhé hodiny, budu předpokládat, že vzduch je čistý a přesuneme se tam taky. Až nás uvidíte na plošině před budovou, přidáte se k nám."

„Ano, Mahmoude."

„Ve jménu Alláha, buďte naprosto potichu. Závisí na tom vaše životy."

Když kolem něho odcházeli do noci, Ka'ed je starostlivě poplácal po rameni. Stejně jako ostatní příslušníci skupiny měli pod kombinézami automatické pistole Walter, v jedné ruce obušek a ve druhé tesák. Až na Ka'eda, který byl oblečený jako úředník přístavu, na sobě všichni měli kombinézy pracovníků doků.

Už byly dvě hodiny po půlnoci a Issam ani Abdu Ali se nevrátili.

Ka'ed mezi boudami špitl: „Připraveni, Ammare?"

„Ano. Jsme připraveni."

„Tak vyrazte. Půjdeme hned za vámi."

Ammar Tarik a další dva muži vyrazili do tmy. Zamířili k překladišti 27. Krátce potom, když uslyšel Ka'edovo tlumené ,,Jdeme", je následovali i zbývající muži.

Měsíc zapadl, ale nebe bylo plné jasných hvězd. Noční vzduch byl stále teplý. Ze vzdálených doků se ozýval hukot pracujících strojů noční směny. Do ticha noci se občas ozval ostrý hvizd některého z dělníků v docích.

Na plošině před překladištěm se něco hýbalo. Temné siluety ve stínu u přední stěny se plížily k vratům. Pak se k nim přidaly další a další, až jich bylo osm.

Když poslední muž dorazil na místo, Tarik zaklepal na dveře. Slyšel hlasy zevnitř apotom kroky směřující ke dveřím.

„To jste vy, plukovníku?" ozval se čísi hlas.

„Ano," odpověděl Tarik a přesunul se na okraj nakládací rampy, nějakých pět, šest metrů ode dveří. Naklonil se přes okraj a díval se na prázdné kolejnice dole pod rampou. Slyšel, jak se za ním otvírají dveře. Pak stejný hlas zavolal: „Plukovníku?"

Tarik se neotočil. Měl na sobě plukovníkovu uniformu a vypadal téměř, jako on. Jen sykl: „Ššššššt!" a pokynul muži u dveří, aby vyšel k němu.

Syrský důstojník vyšel ven s pistolí v ruce. Ušel jen pár kroků, když se na něho ze tmy vrhly dva stíny. Během několika sekund ho bodly do srdce a jeho tělo naložily do prázdného náklaďáku. Tarik se obrátil a zamířil k pootevřeným dveřím.

Syrským důstojníkem, který přišel otevřít, byl major Aramnoun, zástupce velitele. Kapitán Azhari a další důstojníci se schovali za náklaďáky, jak jim Aramoun nařídil. Viděli, jak šel ke dveřím a zavolal: „To jste vy, plukovníku?" Slyšeli odpověď a sledovali, jak otvírá dveře a vychází ven s pistolí v ruce. Když se dveře zavřely, zmi-zel jim z dohledu. Pak zvenku zaslechli pohyb. Krátce nato se dveře znovu otevřely a oni uviděli plukovníka stojícího ve vchodu. Položil si prst na ústa, aby byli ticho. Potom jim pokynul rukou, ve které držel 9mm pistoli. Zmatený Azhari nařídil poručíkům, aby vyšli k plukovníkovi. Sám se pak skryl za náklaďákem asi padesát metrů ode dveří. S pistolí v ruce pozorně sledoval, co se bude dít.

Stále viděl plukovníka, který stál ve dveřích zády k nim. Skláněl se, jakoby chtěl být nenápadný, a zjevně sledoval něco vpravo. Majora Aramouna nikde neviděl.

Azhari sledoval, jak dva poručíci dorazili ke dveřím. Plukovník poodešel doprava a dva poručíci ho následovali. Všichni tři mu zmizeli z očí.

Napjatý Azhari chvíli čekal. Najednou uslyšel zvuky rvačky, údery a rychle utlumený výkřik. Hned potom se dveřmi do překladiště začaly valit siluety mužů. Azhari třikrát vystřelil a viděl, jak se jedna ze siluet zhroutila k zemi. Pak oběhl náklaďák a skočil do kabiny. Zoufale se snažil nastartovat motor v naději, že se mu podaří s automobilem prorazit vrata. Byla to však marná naděje. Vetřelci už bušili na dveře kabiny. Zoufale stiskl klakson, ale nic se neozvalo. Uvědomil si, že nezapnul zapalování. Otočil klíčkem, ale to už někdo rozbil okno vedle něho. Azhari se přikrčil a zvedl vlastní zbraň v posledním zoufalém pokusu o obranu. Ve stejném okamžiku uviděl pistoli, která na něho mířila. Byla opatřená tlumičem, z něhož vyšlehl plamen.

Krátce poté, co Ka'ed a jeho muži zabili Azhariho, vyjel po rampě do otevřených dveří překladiště černý nákladní automobil Benz. Na obou stranách kabiny měl bílý nápis D. B. MAHROUTTI BROS a pod ním menšími písmeny „Zemědělské stroje". Vysokozdvižný vozík z tohoto náklaďáku vyložil dva šedé kontejnery a nahradil je dvěma stejnými kontejnery, které vyložil z vozů na překladišti. Náhradní kontejnery vypadaly úplně stejně jako ty, které pak vozík vyvezl ven z překladiště a naložil do čekajícího vozu.

Když překládání skončilo, vousatý muž s jizvou – pomocník z kuchyně na Byblosu – usedl za volant náklaďáku. Jeden s Ka'edových mužů usedl na místo závozníka. Nákladní automobil Benz se pomalu rozjel po rampě, přejel koleje a zamířil k branám přístavu.

Ka'ed a jeho muži odtáhli mrtvá těla majora Aramouna a dvou poručíků do překladiště. Ka'ed pak vzal pistoli a náhradní zásobníky Abu Aliho, do kapsy mu vsunul doklady a na krk zavěsil identifkační štítek. Pak mu tesákem rozsekal tvář tak, aby se nedala identifkovat. Přitom tiše plakal. Abu Ali byl jeho starý přítel a jeden z jeho prvních bojovníků. Když skončil, jeho muži zavřeli a zamkli dveře a všichni zmizeli ve tmě.

Tělo plukovníka Rashida Dahana našel přístavní dělník krátce po osmé hodině ranní. Na místo byla okamžitě přivolána policie. Tělo ve spodním prádle nebylo možné hned identifkovat. Bylo odvezeno do márnice a soudní lékař označil jako příčinu smrti četné bodné rány v hrudi. Policie usoudila, že vražda měla loupežný motiv.

V této fázi, vzhledem k tomu, že pohyb syrských důstojníků byl přísně utajený, si ještě nikdo nedokázal spojit Syřany v překladišti 27 s tímto mrtvým mužem. O jejich přítomnosti věděl jen kapitán přístavu a jeho nejbližší podřízení. Podezření pojal teprve později, když se dověděl, že jeden z Mahroutiho náklaďáků se zemědělskými stroji opustil brány přístavu v časných ranních hodinách. V doprovodu policie se vydal k překladišti 27. Dveře byly zamčené a na klepání a bušení nikdo neodpovídal, proto je vypáčili. Uvnitř našli těla majora Aramouna, kapitána Azhariho a dvou poručíků. Našli také tělo muže, jehož tvář byla zohavena k nepoznání. Podle dokumentů v jeho kapse a identifkačního štítku to byl izraelský voják. Teprve pak si uvědomili, že téměř nahé tělo, které našli ráno nedaleko kanceláře kapitána přístavu, patřilo plukovníkovi Rashidu Dahanovi.

V náklaních automobilech Benz policie našla šestnáct šedých kontejnerů. První důstojník Byblosu potvrdil, že to je počet, který byl z lodě vyložen. Na první pohled se zdálo, že žádný z kontejnerů nebyl otevřen a že s ním nebylo ani nijak manipulováno. Policisté na stanovišti u přístavní brány potvrdili, že Mahroutiho náklaďák, který brzy ráno vyjel z přístavu, měl stejné poznávací značky jako jeden z náklaďáků v přístřešku. Šéf policie a kapitán přístavu okamžitě ohlásili svým nadřízeným, co se v přístavu během noci stalo.

Libanonský ministr obrany ještě v noci telefonoval horkou linkou svému protějšku v Damašku. Syrský ministr byl řádně překvapen a rozhořčen a oba se shodli na tom, že překladiště 27 se stalo terčem mimořádně brutálního útoku izraelského komanda. Syrský ministr vyjádřil domněnku, že útočníci museli být vyrušeni nebo byli z jiného důvodu nuceni přerušit operaci, neboť kontejnery zůstaly neporušené na svém místě.

Libanonský ministr pak poukázal na skutečnost, že pokud je někdo vyrušil, musel to udělat nevědomky, neboť policie ani přístavní úřady nedostaly žádné hlášení.

Syrský ministr souhlasil, že je těžké pro to najít vysvětlení. Oznámil, že příští den pošle další skupinu důstojníků, kteří náklad převezou do Damašku.

Libanonský ministr mu řekl, že překladiště 27 hlídá policie a posílená armádní jednotka. Ujistil ho, že byla přijata všechna opatření, aby se neopakovaly události z předešlého dne.

Oba ministři se pak shodli na tom, že je mimořádně důležité, aby se o celém incidentu nedozvěděly sdělovací prostředky a obsah kontejnerů zůstal co nejdéle utajen. Syrský ministr pak dodal, že svolá členy kabinetu na mimořádnou schůzi, aby se dohodli na obsahu diplomatické nóty, kterou hodlá poslat izraelské vládě.

VII.

V poledne se doprovázející citroëny oddělily od nákladních automobilů, patřících společnosti D. B. Mahroutti Bros. Krátce poté dorazily k hraničnímu přechodu v Masna. Tam byly vyřízeny nezbytné formality a vozidla pokračovala dál. Pár kilometrů od přechodu se k nim přidaly syrské obrněné transportéry. Také ty se držely v dostatečné vzdálenosti od nákladních vozidel, aby nevzbudily pozornost. Dva jely vpředu a dva vzadu, i když to byla cesta, na které byla vojenská přítomnost celkem běžná.

Něco málo přes hodinu po překročení hranic celá kolona bezpečně dorazila do Damašku.

V osm hodin se libanonský ministr obrany připravoval na ofciální večeři, když mu oznámili, že má naléhavý hovor na horké lince. Ministr se právě koupal a už měl mírné zpoždění, ale protože volal syrský ministr obrany, šel hned k telefonu a hovor přijal. Volající mu poněkud neklidným hlasem oznámil, že Mahroutiho nákladní automobily dorazily do kasáren v Damašku kolem druhé odpoledne. Později, když byly kontejnery otevřeny, se však zjistilo, že ve dvou z nich je jen železný šrot o stejné hmotnosti, jako komponenty, které tam měly být.

Libanonský ministr zpočátku užasl, ale brzy pochopil, co se stalo. „Takže někde došlo k záměně," řekl.

„Ano." Byl to zjevně důvod útoku izraelského komanda. Chybí nám hlavice a odpalovací zařízení. Tyto dvě části jsou zřejmě skla dovány odděleně až do okamžiku, kdy je zbraň složena a připravena k použití."

„Takže mají hlavici, ale nemají způsob, jak ji dopravit na cíl." Libanonský ministr se odmlčel. „Je zvláštní, že by něco takového mohli chtít. Konec konců, sami mají střely Lance."

„Ano. Asi těžko zjistíme, proč to udělali. Možná je někdo vyrušil, nebo vzali menší kontejnery, protože se lépe nakládaly."

Libanonský ministr řekl: „Ale jak mohli Izraelci vědět, kde byla hlavice a kde odpalovací zařízení?"

„Asi se to dověděli stejným způsobem, jako se dověděli o celé zásilce," řekl syrský ministr. „Mají kvalitní výzvědné služby. Zřejmě někde unikla informace."

„Ujišťuji vás, že u nás to nebylo," řekl libanonský ministr. „O obsahu zásilky věděl jen ministerský předseda, ministr dopravy a já."

„Samozřejmě, můj drahý Bakkale. O vašem ujištění nepochybujeme. K vyzrazení mohlo dojít na francouzské straně. Přesto je nanejvýš politováníhodné, že se Izraelci dostali do překladiště číslo 27, zabili všechny naše lidi a odvezli dva kontejnery, aniž bychom je zadrželi."

„To je pravda. Nechtěli jsme na zásilku upozorňovat. Všechno mělo být přísně tajné. Ještě teď by všechno mělo být přísně tajné." Odmlčel se. „Jistě se mnou budete souhlasit, drahý Bakkale, že vzájemným obviňováním nic nevyřešíme. Na to je současná situace příliš vážná. Zvláště poté, co v Al Hayatu vyšel ten článek. To celou záležitost ještě víc zkomplikovalo."

„Souhlasím. Podnikáme přísná opatření. Ale noviny jsou noviny, hledají senzaci. A útok Izraelců je vždycky velká událost, zvlášť, když je to útok na přístav. Bohužel média jsou teď ve střehu. Dnes odpoledne naše tajná policie zatkla reportéra Le Monde. Věděl toho opravdu hodně. Například i to, že ti mrtví byli syrští armádní důstojníci."

„U jména Alláha! Proč nám to nikdo neřekl?"

„Vydal jsem instrukce, aby to zůstalo utajeno. Naši lidé přerušili jeho hovor do Paříže. Zpočátku jen opakoval to, co bylo v tom článku v Al Hayatu, ale pak se ukázalo, že toho ví víc, tak ho utnuli. Ještě předtím, než stačil říct, že ti mrtví – až na toho jednoho Izraelce – byli vaši důstojníci."

„Co s ním můžete udělat?"

„Skoro nic. Na Francouze musíme být opatrní. Ale na druhou stranu se jich to taky týká, takže možná nebudou moc hlasitě protestovat, když ho budeme chvíli držet."

„Čím déle, tím lépe," řekl syrský ministr. „Potřebujeme čas. Za chvíli začíná zvláštní zasedání kabinetu, na kterém budeme jednat o současném vývoji. Chtěl jsem si nejprve promluvit s vámi. Jestli pravda vyjde najevo – a teď se zdá, že spíš ano – můžou z toho být nesmírně vážné politické komplikace. Samozřejmě, že pečlivě zvážíme každé prohlášení, které vydáme, a že ho budeme muset konzultovat s vaší a s francouzskou vládou."

„Chystáte se prozradit, o jaké zbraně jde?"

„To v tomhle okamžiku nedokážu říct. Rozhodně nás bude ovlivňovat vědomí, že Izraelci to už vědí, tedy pokud to nevěděli už dávno před útokem. Celou tu záležitost musíme posuzovat na základě politických výhod se zvláštním přihlédnutím k mezinárodnímu pohledu na věc. Budu vás o všem informovat.

„Děkuji, drahý Samedi. Já vás na oplátku budu informovat o všem, co se děje tady. Oznámím policii a vojákům, že chybějící komponenty mohou být stále na našem území. Budeme v maximální pohotovosti, tím si můžete být jist."

Pak následovala obvyklá výměna zdvořilostí a konverzace skončila.

Osmého října vyšel v Le Monde Gaminův článek: Zásilka zemědělských strojů z Francie do Sýrie, stálo v Le Monde, se v noci z pátého na šestého října stala cílem útoku izraelského komanda. „Zemědělské zařízení" bylo zřejmě natolik tajné, že byla přijata speciální opatření a že bylo bezpečně uschováno v překladišti přístavu. Bylo dokonce tak tajné, že ho v překladišti muselo tajně hlídat pět syrských důstojníků v civilním oděvu v čele s plukovníkem, přestože „zemědělské stroje" byly určeny pro známého distributora zemědělských strojů se sídlem v Bejrútu, který měl toto zařízení dodat pro vládní projekt zavlažování v Bekŕa.

Při izraelském útoku byli zabiti všichni syrští důstojníci, pokračoval Le Monde, a následovalo zamyšlení: Není zcela jasné, proč by syrští armádní důstojníci měli hlídat francouzské zavlažovací stroje, které zakoupilo libanonské ministerstvo zemědělství. V článku se nemluvilo o tom, že vysvětlení hledal reportér deníku Pierre Gamin, kterému se podařilo posbírat pár informací od člena posádky Byblosu, od policisty, který byl na místě, když byla v překladišti číslo

27 nalezena těla syrských důstojníků, a od atraktivní sekretářky v kanceláři kapitána přístavu.

Následovalo shrnutí izraelského útoku a podivných okolností, které ho provázely: Zdá se, že ,,zemědělské stroje" byly ve skutečnosti francouzské zbraně určené pro syrskou armádu. A muselo jít o velmi zvláštní zbraně, když jejich transport byl tak přísně držen v tajnosti a přilákal pozornost izraelského komanda. Než však francouzská vláda celou záležitost ofciálně objasní, můžeme se jen dohadovat, jaká je pravda. Tyto dohady mohou Francii velmi uškodit.

Tajemství bylo venku a nedalo se s tím nic dělat.

Po vydání článku nastal mezi novináři a diplomaty poprask.

Syrský kabinet v Damašku zasedal už potřetí za posledních čtyřiadvacet hodin. Tentokrát proto, aby zvážil situaci, která nastala po zveřejnění článku v Le Monde.

Bylo rozhodnuto, že ohledně chybějících zbraní nebudou vydána žádná prohlášení, dokud celou záležitost důkladně neprodiskutují s francouzskou vládou. Ministr obrany dostal za úkol informovat syrského velvyslance v Paříži a pověřit ho, aby se neprodleně spojil s francouzským ministrem zahraničních věcí.

Následovala dlouhá rozprava syrského kabinetu. Situace byla o to ošemetnější, že se jednalo o útok na syrské vojáky a vybavení a že k němu došlo na libanonské a nikoli syrské půdě. Nakonec padlo rozhodnutí, aby libanonská vláda celý incident ohlásila Organizaci spojených národů a předala jí ofciální protest proti izraelské agresi na libanonské území.

Po celý víkend 9. a 10. října probíhala naléhavá setkání vládních kabinetů v Paříži, Damašku, Bejrútu a Jeruzalémě. I přes veškerý tlak médií však nebyla ani jedna ze zmíněných vlád připravena vydat jakékoli ofciální prohlášení. Všechny dotazy byly odráženy nekompromisním „no comment".

V pondělí 11. října vydal syrský ministr obrany prohlášení, že přepravě „technologicky vysoce náročného zařízení s mimořádnými ničivými schopnostmi" do Sýrie se pokusilo zabránit izraelské komando. Žádná zmínka o místě nebo dni, kdy k události došlo, ani o výsledku „pokusu" či o zemi, odkud zbraně pocházely.

Toto opatrné prohlášení brzy upadlo v zapomnění, neboť hned příští den se celý svět ve večerních zprávách BBC dozvěděl, že cílem útoku izraelského komanda v bejrútském přístavu v noci z 5. na 6. října byla zásilka taktických jaderných střel, které měla, na základě tajné dohody, dodat Francie Sýrii. Zároveň vyšlo najevo, že Izraelcům se podařilo se zmocnit pouze malé části nákladu. Podle BBC byly zprávy o incidentu zatím nejasné a protichůdné a jisté bylo pouze to, že o život přišlo několik syrských důstojníků a nejméně jeden izraelský voják.

Izraelská vláda okamžitě popřela, že by s tím měla cokoli společného, předem odmítla případné pokusy o odvetu a vyzvala libanonskou a syrskou vládu, aby svá tvrzení podpořily důkazy.

Příští den The Times potvrdily a rozšířily zprávu BBC. Podle deníku Francouzi Syřanům dodali taktickou střelu Pluton typu země-země s nukleární hlavicí. Pařížský Aerospatiale měl velký zájem na jejich výrobě, neboť měl na starosti celý projekt, vypracoval aerodynamické studie a vyvíjel řídicí systém a systém ovládání. Hnací jednotky dodávala společnost SEP z francouzského Pateaux.

Za zprávou následoval popis rakety Pluton:

Délka: 7,5 m
Průměr: 0,66 m
Rozpětí: 1,42 m
Startovní hmotnost včetně paliva: 2350 kg
Nosič: AMX-30
Dolet: 100–125 km
Pohon: raketový motor na pevné palivo

Hlavice: AN-52 – taktická jaderná hlavice o síle 15 kilotun

Deník dále připomínal, že v roce 1974 francouzský tisk naznačil, že by rakety Pluton mohly být nabízeny cizím zemím na základě skutečnosti, že Spojené státy dodávaly do Izraele své taktické střely Lance, přestože tyto byly vybaveny pouze konvenčními hlavicemi.

Pro ty, kteří si nedokázali představit, co může Pluton způsobit, stála na konci článku poznámka: Jaderná hlavice o síle 15 kilotun je ničivější, než atomová puma, která byla v roce 1945 svržena na Hirošimu.

Na nočním zasedání francouzské vlády proběhla bouřlivá a divoká diskuze. Když několik měsíců předtím padlo rozhodnutí dodat Sýrii rakety Pluton, několik členů vlády silně protestovalo. Jasně vyjádřili nebezpečí, které představovalo dodání jaderných zbraní na Střední východ, a mezinárodní důsledky, které to mohlo vyvolat. Ministr obrany na to namítl, že Američané dodali své střely Lance do Izraele a navíc poukázal na skutečnost, že Izraelci vyvíjejí vlastní jadernou zbraň – dvoustupňovou raketu typu země-země s jadernou hlavicí a doletem až 450 km, což je, jak zdůrazňoval, mnohem více, než dokáže francouzská raketa Pluton. Upozornil také na to, že izraelský projekt MD-660 už existuje nejméně šest let a že tudíž Francii nebude možné obvinit z toho, že kvůli ní se na Středním východe objevily jaderné zbraně. Nakonec, podrážděn skutečností, že premiér na něho útočil kvůli rozhodnutí celé vlády, dodal: „Když Syřanům ty rakety nedodáme my, udělají to Rusové." Když skončil, vytáhl elegantní hedvábný kapesník, otřel si čelo a posadil se. Ministr fnancí připomenul, že za dodávky raket Pluton Francie získá od syrské vlády velmi důležité koncese – kontrakt na rozvoj nedávno objevených syrských ropných polí a dodávky ropy za výhodnou cenu během prvních pěti let produkce. „Bohatství francouzské ekonomiky a její plánované oživení zcela závisí na dlouhodobých dodávkách ropy za ceny výrazně nižší, než jsou ceny, které stanovuje OPEC. Pokud tuto nabídku odmítneme, bude nenapravitelně poškozena struktura francouzské ekonomiky."

Ministr vnitra ho podpořil. „Tento incident, oznámení, že Francie do Sýrie dodává omezené množství raket Pluton, média nafoukla do nepřiměřených rozměrů, stejně jako vlády, a to jak přátelské, tak nepřátelské, které v tom vidí možnost získat diplomatické výhody. Za pár týdnů se hladina uklidní, všichni to budou vidět tak, jak to opravdu je, a na všechno se zapomene. Je to jen racionální krok Francie k ochraně vlastní ekonomiky a k udržení rovnováhy sil na Středním východě." Pak se odmlčel, aby jeho další slova měla patřičný účinek. „A je to také plánovaný tah Izraele, který chce Sýrii znemožnit, aby sama získala jaderné zbraně."

Ministr zahraničí vyjádřil názor, že okamžikem, kdy byly zbraně předány syrským představitelům v Marseille, se Francie zbavila jakékoli odpovědnosti. Řekl, že podnikli veškeré možné kroky, aby se operace utajila. Proto byly zbraně dopravovány v kontejnerech jako zemědělské stroje a přepravovány přes Bejrút, místo toho, aby byly vezeny přímo do Latakie.

Francouzský premiér, který proti prodeji raket Pluton vždycky protestoval, výmluvně potřásl hlavou. „Odpovědnost za dodání prvních jaderných zbraní na Střední východ padá na hlavu Francie, ať už si to přiznáme, či nikoli. Stalo se tak v okamžiku, kdy jsme podepsali kontrakt. Žádná slova, žádný sentiment a žádné lži už tuto naši vinu nesmažou. Nemá smysl si něco nalhávat. Teď to musíme brát jako skutečnost a podle toho jednat."

Pak francouzská vláda projednávala zmíněnou skutečnost dlouho do noci, aniž by dospěla k jakýmkoli závěrům.

VIII

Leros dorazila k přístavu Piraeus dlouho po setmění 13. října a zakotvila v Aténském zálivu. Ráno připlul lodivod a pod modrým nebem, na němž se paprsky slunce odrážely od vláken rozervaných mraků, loď dovedl do přístavu. Na palubu se nahrnuli přístavní dělníci, otevřeli nákladové prostory a vykládání začalo.

Zdálo se, že pasažér z Bejrútu nikam nespěchá, přestože v salónu lodě už dostal razítko do pasu od imigračního úředníka. Místo toho postával v zadní části člunové paluby s koženým batohem u nohou. Opíral se o pažení. Měl odtud dobrý výhled na přístav, stejně jako na nákladový prostor číslo tři.

Stevard, který se o něho staral během cesty, právě procházel s podnosem v jedné ruce. „Ještě nejdete na břeh, m'sieu?" Příjemně se usmál. Dostával od něho dobré spropitné.

„Čekám na kamaráda. Přijede mě vyzvednout. Je to tady příjemné, slunce svítí, budu se chvilku opalovat."

„Máte pravdu, m'sieu. To by se mi také líbilo." Pak stevard mávl volnou rukou a zmizel na schůdcích.

Pasažér však nečekal na kamaráda. Zajímalo ho, jak bude probíhat vykládání nákladového prostoru číslo tři, který koutkem oka diskrétně sledoval. Teprve když uviděl, že jeřáb zvedl velký balík zabalený v pytlovině a přenesl ho do přístavu, začal pomýšlet na odchod. Když viděl, jak balík zvedl vysokozdvižný vozík a převezl ho do překladiště, zvedl batoh a plášť a sešel do přístavu. Pasové kontrole ukázal alžírský pas. Úředník se podíval na něho, pak na fotografi v pasu, poznamenal si jméno Simon Divour, zběžně prohlédl kožený batoh a cosi na něj načmáral bílou křídou. „Okay," řekl a zdvořile mu ho vrátil.

Vousatý pasažér vyšel z přístavu a přešel ulici k čekajícím taxíkům. Přistoupil k jednomu z vozů a řekl: „Náměstí Ústavy, prosím." Potom otevřel zadní dveře, nasedl do vozu a nechtěně s nimi hlasitě praštil. Hned se řidiči omluvil.

Řidič něco zabručel, pustil spojku a vůz se rozjel.

Na poměry Tel Avivu byla šedá a oprýskaná budova stará. Bylo jí nejméně třicet let. Oprýskaný a zanedbaný dům ze šedého betonu a s rozpukanou omítkou stál v boční uličce mezi Jaffou a Shalmou.

Okna v přízemí zakrývaly okenice, vstupní dveře byly zamčené zevnitř na závoru. Kreace sprejerů na zdi tu a tam soupeřily se starými plakáty, vybělenými sluncem a deštěm. Okna v horních patrech už dlouho nikdo nemyl a vybledlé rolety bránily světlu ve vstupu dovnitř.

Jen v zadní části budovy byly vidět známky života. Tam byla okna, v prvním patře čistá, ale žaluzie skrývaly, co se děje za nimi. Ve výhledu z nich bránila zadní zeď cihlové budovy bez oken, která stála naproti.

Mezi budovami ležel písečný dvorek, na němž bojoval o život starý fíkovník. Dvorek uzavíraly zdi dalších dvou domů bez oken. Nedaleko stromu stálo staré kolečko, rozpadající se sud od oleje a rezivějící zbytky bicyklu. Do domu bylo možné vejít pouze přes dvůr, na který se vcházelo ocelovými dveřmi v cihlové zdi budovy naproti. Každý přitom musel projít složitým systémem vnitřních chodeb a zamčených ocelových dveří, které hlídaly stráže.

Jen několik málo zasvěcených vědělo o tom, že pod betonovou budovou se skrývá celý podzemní komplex včetně protiatomového krytu s vlastními generátory a spojovacími prostředky. Bylo to velitelství izraelské výzvědné služby.

V kanceláři ve druhém patře seděli u stolu dva muži a hovořili spolu. Ten starší měl šedivé vlasy sestříhané nakrátko a snědou tvář. Mladší byl kulatější a zjevně překypoval zdravím. Měl bezelstný výraz, zvědavé oči a celkově vypadal velice mírumilovně, což se k jeho postavení příliš nehodilo. Byl přímým podřízeným druhého muže, který právě hovořil, generála Jakoba Kahna, šéfa izraelské výzvědné služby. Generál se vyznamenal jako velitel brigády v Pětidenní válce a jako velitel divize v Říjnové válce. Bar Mordecai, ten mladší muž, byl v obou případech příslušníkem jeho štábu.

„Víme," řekl Kahn, „že naše složky nemají s útokem na překladiště číslo 27 nic společného. Nevěděli jsme – a to je naše velká chyba – že zásilka raket Pluton opustila Francii."

Mordecai souhlasně přikývl. „Stejně tak jsme nevěděli, že hned v první zásilce budou jaderné hlavice. Vlastně jsme vůbec nepředpokládali, že by se Francouzi odvážili dát jim jaderné hlavice jako takové. Kuper hlásil, že dostanou konvenční hlavice, alespoň do doby, než projdou základním výcvikem. Také potom měli Francouzi čekat s dodáním jaderných hlavic až na okamžik, kdy my budeme mít svoje vlastní."

Jakob Kahn přesunul viržinko z jednoho koutku do druhého. „Na druhou stranu, Kuper to v Paříži nemá vůbec jednoduché. Bezpečnostní opatření v Aerospatiale a na ministerstvu jsou mimořádně přísná. Myslím, že dělá, co může, a že za daných okolností si vede velice dobře."

„Samozřejmě, souhlasím s Vámi," řekl Mordecai a typickým gestem si uhladil vlasy. „Proč tedy Syřané tvrdí, že na překladiště jsme zaútočili my? Víme přece, že my jsme to nebyli. Tak co za tím je? Salamander potvrdil, že k útoku skutečně došlo. Opravdu bylo zabito pět syrských důstojníků. A ten šestý mrtvý? Kdo to byl? Víme, že to nebyl Izraelec."

Kahn mával v širokých obloucích viržinkem. „Jsou dvě možnosti. Tou první je, že to celé připravili a provedli Syřané."

„Ale to je trošku přitažené za vlasy, ne? Zabít pět vlastních důstojníků? Unést vlastní zařízení?"

„Samozřejmě. Ale co by mohlo být přesvědčivější? Kdyby to stálo za to, taky bychom obětovali šest našich mužů. A tentokrát to za to stálo."

„Šest?"

„Ano. Pokud tato hypotéza platí, byl také šestý mrtvý syrský důstojník. Tentokrát s izraelským identifkačním štítkem, falešnými izraelskými dokumenty v kapse a s tváří rozsekanou k nepoznání. To přece není tak těžké."

„A motiv, Jakobe?" Mordecai si byl téměř jist, že zná odpověď, ale rád nahrával Kahnovi na smeč.

„Chtějí zastavit Kissingerova jednání a zničit dohodu mezi Izraelem a Egyptem. Syřané mají podezření, že Kissinger chce vrazit klín mezi spojence." Kahn zamáčkl viržinko a z krabičky na stole vytáhl další. „Je to nechutný zlozvyk," řekl, „ale prostě mi to chutná."

Mordecai nesouhlasně zakroutil hlavou. „Tohle tě zabije dřív než Arabové, Jakobe. Mluvil jsi o dvou možnostech. Jaká je ta druhá?"

„Ano. Ta druhá je pravděpodobnější. Kdo má v arabském světě největší zájem na tom, aby Kissingerovy snahy selhaly?"

„Organizace pro osvobození Palestiny."

„Přesně tak. Kdyby se dohoda podařila. Sýrie a Palestina by zůstaly v izolaci. Nemohly by vyvíjet nátlak na Izrael. Ale tohle není práce OOP. Arafat by to takhle neudělal. Dokonce ani útok na hotel v Tel Avivu není jeho styl. To byl pokus OOP neutralizovat Kissingera. Ale Arafat by nikdy nenechal záměrně zavraždit důstojníky syrské armády. Ani by neriskoval operaci, jakou byl útok na překladiště číslo

27. Ví, že kdyby operace selhala, mělo by to pro OOP katastrofální následky." „Takže to byla některá z extremistických skupin?" „Ano," potvrdil Kahn a rychle přikývl. „Habashova MPF nebo Hawatemehova PDF nebo," odmlčel se a pohlédl na Mordecaie, „a na to bych si vsadil, Mahmoud el Ka'edova SAS. Ka'ed je přesně ten typ, který by neváhal něco takového udělat, kdyby to posloužilo jeho cílům."

„Takže co dnes večer řekneš premiérovi a generálnímu štábu?"

Kahn vstal, přešel ke stolku v rohu, nalil si do sklenky vodu z karafy a pak se vrátil zpět. „Pár věcí ano. Za prvé, sdělím jim přesně to, co jsem řekl tobě. Musí se sami rozhodnout a vybrat si pravdu. Premiér má vynikající politickou intuici. Uvidíme co si o tom bude myslet on. Za druhé, ať měli jakýkoli motiv, lidé, kteří tu akci provedli, teď mají v ruce jadernou hlavici. A je velmi pravděpodobné, že to jsou Palestinci. Zajímá mě, co s ní chtějí dělat. Je to otázka za všechny peníze. Mají fyziky. Znají technologii. Vsadím se, že tu hlavici chtějí použít a že ji chtějí použít v Izraeli, protože jsme nejblíž a jsme cíl číslo jedna. Nálož stačí na zničení Tel Avivu nebo Haify. To je to, co si o celé situaci myslím."

„Taky mě to už napadlo," řekl Mordecai, „ale nechtělo se mi to říkat nahlas."

„Vláda bude muset brzy rozhodnout ještě další věc," konstatoval Khan a vstal od stolu.

„A to?"

„Syřané teď mají rakety Pluton. Mají tedy jaderné zbraně. Měli bychom tedy raději potvrdit to, co už stejně celý svět tuší – buď přímo, nebo nechat uniknout informaci – že máme také jaderné zbraně. Projekt MD-660. Nemusíme jim říkat, že naše rakety mají čtyřikrát delší dolet. Ruské a americké výzvědné služby to stejně vědí. Můžeme zničit Káhiru, Damašek, Bejrút i Ammán, pokud si začnou."

„Stejně se už po celém světě šušká, že máme atomovky. The Times o tom psaly 12. října."

„Šuškání je jedna věc, Bare. Pokud to potvrdíme, budeme mít jistotu, že Plutony nepoužijí. Tedy, pokud nejsou naprosto šílení. Ale o tom musí rozhodnout premiér."

Po zprávě The Times z 12. října následovalo celosvětové odsouzení Francie za dodání jaderných zbraní na Střední východ. Námitky francouzské vlády, že Izrael už vlastní jaderné zbraně a Sýrii by je dodal Sovětský svaz, kdyby to neudělala Francie, byly smeteny ze stolu.

V úvodním článku New York Times redaktor prohlásil: „Rozsahu tohoto morálního zločinu se mohou vyrovnat pouze jeho pravděpodobné následky."

Nezvyklá podoba následků a zvláště rychlost, s níž následovaly, to vše mělo brzy překvapit nejen samotného autora článku, ale i další.

Sovětský svaz se rychle přidal k moralistům a požadoval urychlené svolání Rady bezpečnosti…, aby byly okamžitě přijaty kroky proti šíření zbraní na Středním východě. Aby se navíc zavděčil arabskému světu a zároveň se ujistil, že Francii a Izraeli to neprojde tak snadno, dodal… a aby francouzská a izraelská vlády nesly odpovědnost za své neodpovědné imperialistické činy.

V prohlášení, které vydala den poté, izraelská vláda popřela účast Izraele na událostech, k nimž došlo v Bejrútu v noci z 5. na 6. října.

„Naopak se domníváme," stálo dále v prohlášení, „že incident je zjevně zoufalým pokusem palestinských teroristů zmařit usmiřovací proces mezi Izraelem a Egyptem."

Dále Izrael souhlasil se svoláním Rady bezpečnosti a pokáral Francii za šíření jaderných zbraní na Středním východě.

Svět izraelskému prohlášení příliš nevěřil. Jásir Arafat ho rychle zavrhl, čímž, jak prohlásil, vyjádřil názor OOP a celého palestinského osvobozeneckého hnutí. Jen málokdo věřil, že útok na překladiště číslo

27 opravdu neprovedli Izraelci.

Prezident USA ve Washingtonu oznámil, že čin Francie, tedy dodání jaderných zbraní Sýrii, Spojené státy pravděpodobně přiměje k tomu, aby takové zbraně dodaly Izraeli za účelem udržení rovnováhy sil. „Vědomí, že mohu použít jaderné zbraně, zatímco můj protivník ne," řekl prezident, „by mohlo velice snadno vyprovokovat agresi."

Britská vláda s charakteristickým klidem a opatrností zdůrazňovala, že by mělo být podniknuto všechno možné, aby se zabránilo šíření jaderných zbraní na Středním východě. Podpořila návrh Sovětského svazu na svolání Rady bezpečnosti s vědomím, že Francie bude vetovat jakoukoli rezoluci, která by nějak omezovala její politiku.

Deník Le Monde 14. října oznámil, že Pierre Gamin, jeho dopisovatel v Bejrútu, byl 7. října zatčen libanonskou tajnou policií a od toho okamžiku je držen incommunicado. Deník informoval, že Gamin byl zatčen krátce poté, co telefonicky hlásil události z noci na 6. října, a že to byl on, kdo jako první odhalil skutečnost, že Francie dodala jaderné zbraně na Střední východ. Le Monde naléhal na francouzskou vládu, aby se zasadila o Gaminovo propuštění. „Nespáchal žádný zločin," napsal redaktor, „pokud pravda není zločin."

Tento skvělý argument však měl na francouzskou vládu pramalý vliv, protože ta v tom okamžiku neměla Pierra Gamina vůbec ráda.

Tři dny poté, co Leros vplul do přístavu, vyšel vousatý muž se zjizveným krkem z hotelu Attica Palace a zamířil na Náměstí Ústavy. Bylo téměř jedenáct hodin a slunce stálo vysoko na nebi bez mráčku. Když dorazil na náměstí, posadil se ke stolku v zahradní restauraci, objednal si kávu a sledoval kolemjdoucí. Přišel o něco dříve a vychutnával si posezení na slunci. Měl za sebou dny plné napětí a čekaly ho další. Přesto se cítil podivně klidný. Vychutnával si stínu citroníků a cypřišů, halekání pouličních prodavačů a hluk chodců a dopravy.

Hlavně však sledoval schody, které vedly dolů z východního konce náměstí, kde stála masivní a hranatá budova parlamentu. Díval se tam i v okamžiku, kdy se za ním ozvalo „Ahoj, Zeide." Byl to hlas Kemala Tarsheho.

Kemal Tarshe, drobný muž s velkýma očima, řídil Dimitri Ionides and Co., rejdařskou a spediční společnost, kterou jeho žena Cleo zdědila po otci. Byla to malá frmička. Kromě Kemala a jeho ženy v ní pracovaly už jen dvě řecké sekretářky, z nichž jedna ve frmě strávila skoro celý svůj život. Tarshe, Palestinec, se v Aténách usadil krátce po sňatku v roce 1974. Jeho žena věděla, že byl členem El Fatah, militantní odnože OOP, ale nevěděla, že je členem SAS – Soukour-alSahra – Jestřábů pouště.

„Posaď se, Kemale. Rád tě zase vidím. Docela jsi mě vylekal. Myslel jsem, že přijdeš támhle po schodech." Byli s Kemalem staří přátelé. Chodili spolu do školy v Bejrútu i na univerzitu.

Nově příchozí si zamnul ruce a zazubil se. „Chtěl jsem zjistit, jestli jsi stále ve střehu, Zeide."

„Teď nejsem ve službě. Jindy bys mě takhle nenachytal." Potom

pokynul na číšnici: „Dvě černé kávy, prosím."

Když odešla, povídali si o známých a několika větami si sdělili, co je u nich nového. Číšnice přinesla kávu a Zeid zaplatil. Když ji dopili, řekl: „Půjdeme se projít. Je to nejlepší způsob, jak si popovídat." Vstali od stolu a vyrazili podél jižní strany náměstí.

„Tak co zásilka?" zeptal se Zeid.

„Dorazila dnes ráno v devět třicet."

„Nějaké problémy?"

„Ne. V nákladním autě byla pojízdná paleta. A je štěstí, že tam byla, protože to má pořádnou váhu. Zvedali jsme to tam my čtyři a ještě řidič se závozníkem."

„Koberce jsou těžké, Kemale. A co dál?"

„Dostal jsem dopis z Londýna," ztišil hlas Tarshe, „požadují odeslání zpět anglickým klientům, neboť kupec v Aténách zásilku nepřevzal."

„Na jakou adresu se to bude posílat?"

Tarshe vytáhl z peněženky kus papíru a podal ho zarostlému muži. Stálo na něm:

J. P. Leroux et Cie,
43 St Peter's Road,
Fulham, London SW6

„Na starosti to má slečna Morleyová," řekl Kemal.

Zeid složil kousek papíru a vsunul si ho do náprsní kapsy bundy. „Dobře," řekl, „a co dál?"

„Zítra našijeme adresu a označení. Ty starý spálím, až ženský odejdou z kanceláře."

„V žádném případě se nesmí nic stát s cedulkou na pravé straně. Ta totiž popisuje obsah balíku."

„Dobře. Postarám se o to. Náklaďák si pro balík přijede osmnáctého a odveze ho do přístavu. Za den nebo dva potom bude naložen na Student Prince . Loď vyplouvá devatenáctého."

Došli do spodní části náměstí a zahájili druhý okruh. „To je

skvělé," řekl Zeid, „a jak dlouho popluje?"

„Bude stavět v Janově, Marseille a Gibraltaru. V Millwall Doks má být 29. října."

„Tam se nic nemění?"

„Ne. Společnost Morrison, Dean a Fletcher náklad přijme. O to se postaráš ty. A pak si ho převezmete, je to tak?"

„Ano. Rudi má dodávku." Zeid se podíval na hodinky. „Už je skoro jedna hodina," řekl, „rád bych s tebou zašel na oběd, ale nemůžu. Raději se rozloučíme."

„Na jaký cestuješ pas?"

„Na alžírský – jako Simon Divour."

„Kdy odlétáš?"

„Zítra ráno s Air France do Paříže. Let v devět patnáct."

„Kéž bych mohl letět taky. Alláh s tebou, Zeide."

„Já jsem křesťan, Kemale. Ale doufám, že Alláh mi to odpustí."

Oba se zasmáli, potřásli si rukama a rozešli se.

…

Toto je pouze náhled elektronické knihy. Zakoupení její plné verze je možné v elektronickém obchodě společnosti eReading .