ELIZABETH SPELLEROVÁ

NÁVRAT KAPITÁNA JOHNA EMMETTA

Brno 2013

Elizabeth Speller

The Return of Captain John Emmett

Copyright © Elizabeth Speller, 2010

Translation © Radka Knotková, 2013

Czech edition © Host — vydavatelství, s. r. o., 2013 (elektronické vydání)

ISBN 978-80-7294-943-4 (Formát PDF)

ISBN 978-80-7294-944-1 (Formát ePub)

ISBN 978-80-7294-945-8 (Formát PDF pro čtečky)

ISBN 978-80-7294-946-5 (Formát MobiPocket)

Obsah

PROLOG

KAPITOLA 1.

KAPITOLA 2.

KAPITOLA 3.

KAPITOLA 4.

KAPITOLA 5.

KAPITOLA 6.

KAPITOLA 7.

KAPITOLA 8.

KAPITOLA 9.

KAPITOLA 10.

KAPITOLA 11.

KAPITOLA 12.

KAPITOLA 13.

KAPITOLA 14.

KAPITOLA 15.

KAPITOLA 16.

KAPITOLA 17.

KAPITOLA 18.

KAPITOLA 19.

KAPITOLA 20.

KAPITOLA 21.

KAPITOLA 22.

KAPITOLA 23.

KAPITOLA 24.

KAPITOLA 25.

KAPITOLA 26.

KAPITOLA 27.

KAPITOLA 28.

KAPITOLA 29.

KAPITOLA 30.

KAPITOLA 31.

KAPITOLA 32.

KAPITOLA 33.

KAPITOLA 34.

KAPITOLA 35.

KAPITOLA 36.

KAPITOLA 37.

KAPITOLA 38.

KAPITOLA 39.

EPILOG

DOSLOV

PODĚKOVÁNÍ

POUŽITÉ PŘEKLADY

Bratru Richardovi a synovcům Dominicovi,

Tristanovi, Williamovi, Barnabymu a Charliemu,

kteří by se možná všichni ocitli na západní frontě,

kdyby se narodili přesně o sto let dříve.

Tys zplodil jenom Davida,

já měl padesát synů,

když jsme večer vyrazili

v temném pušek stínu.

PORUČÍK EWART ALAN MACKINTOSH

(zemřel roku 1917 v Cambrai)

PROLOG

LISTOPAD 1920, KENT

Shromáždili se na nádražíčku už za tmy, dlouho před příjezdem vlaku. Dav tvořily převážně ženy: mladé matky s teple nabalenými kojenci v náručích, stárnoucí paní v šálech, matróny v černých kabátech postávající vedle svých odrostlých dětí. Samozřejmě tam byli i muži — někteří už v rukou rozpačitě svírali klobouky. Na opačném konci nástupiště stál vedle vousatého přednosty stanice hlouček vojáků. I přesto však ženy počtem převyšovaly muže, jak tomu tehdy bylo ostatně vždy.

Čas od času se ozvalo zavrzání vývěsní tabule nádražního bufetu či zanaříkání dítěte a občasný šepot žen se takřka nedal rozlišit od slabého vzdychání větru, jinak ale čekali v tichosti. Několik přihlížejících stálo stranou bez hnutí. V rozzářených oknech domů, lemujících z obou stran trať, odhrnovaly stínové postavy jejich obyvatel záclony. Dole u plotů zahrad a na náspech postávaly hrstky dalších lidí. Na vzdáleném nástupišti, téměř mimo dosah světel, stál daleko od ostatních pouze jeden člověk, oblečený do tmavého kabátu a klobouku. Přednosta stanice se znepokojeně zahleděl kamsi za koleje. Sebevraždu tu za celou svou dlouhou kariéru ještě nezažil, dnes to ale bylo jiné — tenhle vlak veze zoufalství a smutek. Onen pozorovatel však působil klidně. Postával v rozumné vzdálenosti od okraje nástupiště a jeho prkenně vzpřímenou postavu oddělovala od očekávaného vlaku šíře celé jedné koleje.

Vycítili ho dříve, než jej zaslechli. Jako by se na přihlížející přeneslo slabé chvění kolejí, jimiž projel třas, následovaný hukotem a sílícím rámusem, když vtom se zpoza zatáčky vynořil vlak s velkou tmavou lokomotivou. Rudé jiskérky ohně tančily v kouři a zpívaly v trávě. Nyní už všichni muži smekli klobouky a jedna mladá žena zabořila tvář do hrudi své společnice. Vojáci se postavili do pozoru a salutovali, zatímco vlak se zářivě osvětlenými kupé rachotivě uháněl stanicí, aniž by zastavil. Dav se zavlnil, neboť se několik diváků natáhlo dopředu a zoufale se snažilo aspoň na chvilku zahlédnout dubovou rakev zahalenou v červenomodrobílé vlajce dříve, než vlak projede kolem nich a zanechá je v temném osamění jejich proměněného světa.

Zástup se pozvolna rozešel, téměř stejně tiše jako se předtím shromáždil, a přednosta naposledy pohlédl směrem k nástupišti. Na opačné straně tratě stála nehnutě jediná postava, teď již zcela osamělá. Přednosta šel spát uklidněn vědomím, že do příjezdu vlaku s mlékem zbývá dalších šest hodin. Onen poslední přihlížející však stál ještě dlouho o samotě skryt ve tmě a čekal, až se rozední a započne poslední bitva.

KAPITOLA 1.

V následujících letech se Laurence Bartram často ohlížel do minulosti a pokaždé došel k závěru, že ve skutečnosti vše naruby nepřevrátila válka, útok v Rosières, dokonce ani ztráta jeho manželky, nýbrž návrat Johna Emmetta do jeho života. Než k němu došlo, snažil se Laurence soustředit na psaní knihy o londýnských kostelech. Když se asi o šest let dříve vrátil ze studií na Oxfordu, pracoval krátce a kupodivu spokojeně jako učitel. Po svatbě se však nechal přesvědčit, že učením rozhodně nezabezpečí Luisu a jejich velkou rodinu, kterou měla v úmyslu založit. Chvíli se sice naoko bránil, pak ale svolil a začal pracovat v zavedené firmě její rodiny, jež se zabývala dovozem kávy. Teď po válce se to všechno zdálo tak dávno. Žádná káva, žádné obchodování — aspoň pro něj ne — a Luisa i jeho jediné dítě byli mrtví.

Zatímco Laurencova žena a syn umírali v Bristolu, on se krčil v bezbarvém ranním světle, čekal, až vyrazí vstříc německým zbraním, a vroucně se modlil k Bohu, v nějž přestal věřit. Dávno mu nezáleželo na tom, kdo zvítězí. Chtěl jen, aby už někdo konečně vyhrál a on se toho dožil. Trvalo celé dny, než se k němu donesla zpráva o Luisině a synově smrti. Teprve když se vrátil domů ke své žalem zničené tchyni, jež ho donekonečna zásobovala nevyžádanými podrobnostmi, uvědomil si Laurence, že Luisa zemřela právě ve chvíli, kdy dal povel k útoku. Nakonec přece jen směl odejít a postát u jejího hrobu porostlého řídkou vrstvou nové trávy. Tchán zahanbeně přešlapoval vedle něj a brzy se vzdálil. Laurence si přidřepl. Cítil pach vlhké zeminy, jeho ženu mu tam však nic nepřipomínalo. Později vybral u kameníka žulový náhrobek a nechal na něj vyrýt obě jména a data. Přál si truchlit, ale jako by na své emoce nemohl dosáhnout. Jeho tchána a tchyni ztráta dcery a vnuka zdrtila. Zestárli. Laurence s nimi strávil zavřený v domě pouhých několik dní a pak začal hledat výmluvu, proč se musí vydat zpátky do Londýna a uniknout tak síle jejich utrpení.

Když se vlakem vracel zajistit svůj londýnský dům, pocítil náhle krátký a překvapivý nával radosti. Luisa zemřela, tolik lidí zemřelo, ale on přežil — ještě pořád je docela mladý a život má před sebou. Dobrá nálada ho přešla stejně rychle jako vždy a místo ní se dostavil pocit prázdnoty. Dům působil nevětraným a zatuchlým dojmem. Laurence začal nejdřív balit sám, pak ale našel malou truhličku a v ní měkkou záplavu bílých kabátků, botiček, vyšívaných košilek a maličkých čepiček, vše pečlivě zavinuté v jemném papíru. Zhrozil se svého úkolu a raději si najal pomocníka, aby zařídil, že nic z toho už nikdy neuvidí.

Po Luise zdědil nějaké peníze, a tak nyní mohl začít novou kariéru. Sice jich nebylo dost na to, aby se mohl považovat za zámožného, i přesto si ale dovolil tchánovi oznámit, že už se do firmy nevrátí. Laurence pochyboval, že i kdyby Luisa a jejich syn přežili, chtěl by i nadále obchodovat s kávovými zrny. Válka všechno změnila. Život před rokem 1914 pro něj představoval uzavřený svět, do nějž se nemohl vrátit, ani se ho neuměl dotknout. Nedokázal si jej vybavit jako celek, pouze jako střípky každodenních zážitků. Matčiny dlouhé prsty, jak zabodávají jehlu s barevnou přízí do jemné výšivky. Otec, jak se šklebí do zrcadla, zastřihává a uhlazuje si knír. Ale i když si pamatoval dokonce i pach otcovy pomády, jeho tvář mu zůstávala skryta. Laurencovy vzpomínky byly jen řadou obrázků bez vztahu k přítomnosti. Luisa a její skromné naděje a plány se k těmto všedním ztrátám jednoduše připojily.

Pronajal si malý byt, téměř o tři čtvrtiny menší než dům, v němž s Luisou strávil oněch osmnáct měsíců jejich manželství, které předcházely jeho odvelení do Francie. Byt se nacházel v nejvyšším patře domu na Great Ormond Street a okna měl ze tří světových stran, takže nevelké místnosti prozařovala spousta světla. Laurence zde lehával v posteli a poslouchal, jak venku fouká vítr a na střeše vrkají holubi. Do společnosti chodil málokdy, a když už se vypravil ven, šel většinou na návštěvu ke svému příteli a bývalému spolužákovi Charlesi Carfaxovi, jenž za války také sloužil ve Francii. Jemu nemusel nic vysvětlovat.

Někdy nepřítomně hleděl přes vrcholky střech a snažil se představit si, kde bude za rok, za pět, za deset let, zda bude jednou žít jinak, ale nešlo mu to. Na Oxfordu ho škádlívali kvůli jeho zápalu pro nejrůznější věci: dlouhé procházky, architekturu, dokonce i pro tanec. Jenže dřívější nadšení již téměř vyprchalo a Laurence už si také dávno nedělal starosti s tím, že se přátelům vzdálil. Teď už si neuměl představit, že by se jeho budoucnost mohla nějak lišit od přítomnosti.

Nejživější si připadal, když seděl ve starém kostele v Chelsea v kapli Thomase Morea a přemýšlel o učencově odvaze, nebo v kostele Všech svatých u Toweru, kde končila těla odsouzenců v Toweru popravených, tedy i Moreovo. Uplynulých třináct století onu hrůznost jaksi otupovalo. Laurence věřil, že kostely nejsou jen budovy, ale také příběhy. I jejich jména ho fascinovala. Jakmile se ale pokusil zachytit ten zápal ve své knize, skončil vždy u architektonických termínů, nákresů podlaží a kamenů. K chrámu svatého Bartoloměje si poznačil: pravidelně prolamovaná římsa, křížová chodba, transept z dvanáctého století. Když v něm však seděl a zavřel oči, měl někdy pocit, jako by téměř cítil mnichy protahující se kolem něj a spěchající na kompletář. Jindy jako by je viděl zmateně klopýtat rušnými ulicemi, když je Jindřich VIII. z chrámu vyhnal a nechal ho přežívat, jak se to zrovna hodilo: jako stáj, konírnu, továrnu nebo hospodu, až se nakonec znovu stal tím, k čemu byl původně určen.

Laurence měl šťastné dětství. Rodiče ho zplodili v poněkud pokročilejším věku a zbožňovali jej, oba však neočekávaně zemřeli před jeho šestnáctinami. Laurencova o hodně starší vdaná sestra Millicent pro něj byla jako druhá matka, jenže se i se svou velkou rodinou a manželem, příslušníkem koloniální správy, odstěhovala do Indie ještě před tím, než rodiče zemřeli. Ze všech sil se snažila svého mladšího bratra přemluvit, aby přijel za ní, ale jelikož se ukázalo, že je ve svém odmítání překvapivě tvrdohlavý, posílala mu povídky Rudyarda Kiplinga, jenž Indii líčil jako kouzelné a dobrodružné místo. Jednu Kiplingovu knihu měl Laurence vždy na nočním stolku. Obálku zdobil obrázek zlatých slonů, jejich vodičů v turbanech a vzpínající se krajty. Laurence si svou rozumnou sestru nedokázal v takovém prostředí představit. Jejich vzdáleně spřízněná teta se uvolila dělat mu poručnici. I když se tím nenaplnila jeho touha po lásce a útěše, aspoň to upokojilo Millicent. Jakous takous náhradu za otce našel Laurence později na Oxfordu v jednom profesorovi, kterého takto vnímal ode dne, kdy dorazil na kolej Merton. Od smrti toho nezištného muže uplynul již asi rok, krátce předtím ale stačil svého bývalého studenta uvést k nakladateli, který projevil překvapivý zájem o jeho knihu představenou s takovým ostychem.

Sestra mu mezitím pravidelně psala o Wilfredovi, Sally, Bumble, Jamesovi a Tedovi, jeho synovcích a neteřích, jež nikdy neviděl a na něž ani nepomyslel. Millicent i přesto nevinně předpokládala, že je má rád. Byla pevně odhodlána nezmiňovat se o ničem nepříjemném, a její dopisy tak Laurence pouze utvrzovaly v pocitu, že si Luisu i celou válku jen vymyslel.

Mladé vdovy nebo snoubenky padlých důstojníků z jeho pluku dávaly nějakou dobu okázale najevo, že by nic nenamítaly, kdyby jim věnoval pozornost. Byl spíše přitažlivý než klasicky pohledný: měl husté tmavé vlasy, bledou pleť, hnědé oči a velký nos, kvůli čemuž se lidé někdy mylně domnívali, že má skotské předky.

Nevěděl si s nabídkami rady, a tak se vždy nakonec stáhl s výmluvou, že se musí soustředit na práci. Jeho sezdaní přátelé se k němu po Luisině smrti chovali vlídně, ale když byl u nich doma a přihlížel jejich rodinnému životu, připadal si nesvůj. Jednou to zkusil. Vydal se na jih do hrabství Hamsphire strávit naprosto nenáročný víkend plný tenisu a koktejlů, tlachání a procházek po venkově, načež zjistil, že ho svírá zdrcující úzkost. Plahočili se po pás vysokým kapradím, hledali cestičku v křovině hustého, rozkvetlého hlodáše, ale kdykoli se ozvalo nějaké zašelestění nebo praskot větví, nemohl si Laurence pomoct a nadskočil. Hned po nedělním obědě se společnosti omluvil a odjel.

Někdy uplynul celý týden, aniž by si vzpomněl na vůni a chvění války. O Luise, o té neznámé, poddajné a ochotné Luise už teď dokázal nesnít i měsíc. Myslel na ni však paradoxně mnohem více než za jejího života a také po ní silně toužil.

Podlehl jen jedinkrát. Jednou se pozdě v noci procházel městem, když vtom z jedněch dveří vyšla na ulici žena.

„Jsi sám?“ zeptala se.

Podle přízvuku usoudil, že pochází ze západní Anglie.

„Aha, tak ty nemluvíš. Jsi sám?“

Byla málo oblečená dokonce i na takto mírný zimní večer. S nadějí se usmála.

„Nechceš se ohřát?“

Ze všeho nejdřív si pomyslel, že je mu docela teplo. Pak ho napadlo, že ta žena ani trochu nevypadá jako Luisa.

Svlékala si šaty, pečlivě je skládala na židli a hrbila se. Potom se k němu otočila. Stála před ním jen v punčochách, hubená a bledá, její klín se skrýval v šokující houštině černých chlupů. Laurence to vzrušovalo i odpuzovalo zároveň. Bez zájmu ho pozorovala, jak si sundává košili a kalhoty. Nato si lehla na záda a roztáhla nohy. Pokusil se do ní vstoupit, jenže byla úplně suchá, a tak si musel plivnout do dlaně a navlhčit ji. Vyrazil vpřed a překonal odpor jejího těla. Nedokázal se na ni při tom dívat. Vzal si ji a litoval, že si nestáhl ponožky. Když skončil, vstala, přešla do rohu ke stoličce s lavorem, napůl skryté za papírovou zástěnou, a otřela se kusem hadru. Zaplatil, přičemž mu neušlo, že žena má na prstě snubní prsten. Seběhl dolů do tmy a hluboko do plic vtáhl noční vzduch prosycený zápachem uhlíků a stok. Byl zmaten. Příliš mnoho toho pominulo.

KAPITOLA 2.

Téměř tři roky po válce se do jeho života vrátil John Emmett. Od posledního deště uběhlo již šest týdnů a noc a den splynuly v jedno. Laurence za těch vlhkých srpnových večerů často sedával v příšeří u oken vysunutých úplně nahoru, nechával se ochlazovat větříkem a pracoval. Věděl, že až si konečně půjde lehnout, jen stěží se mu podaří usnout. S vnějším světem jej spojovaly pouze zvony katedrály svatého Jiří, jež vyzváněly každou čtvrthodinu.

A pak jednou v úterý odpoledne s překvapením zjistil, že na stolku ve vstupní hale leží dopis nadepsaný neznámým rukopisem. Později o něm začal uvažovat jako o tom dopise. Dvakrát jej přeposlali: nejprve z jeho staré oxfordské koleje a podruhé z adresy, na níž kdysi žil s manželkou. Hotový div, že mu vůbec došel.

Usadil se k největšímu oknu v bytě, vstrčil prst pod klopu a roztrhl ji. Na stránku dopadlo pozdně odpolední slunce. Dva listy z obou stran pokrývaly husté řádky úhledného psacího písma, jež se u pravého okraje svažovalo. Laurence dopis obrátil a hledal podpis. Okamžitě a bláhově zadoufal.

Warkworth Street 11

Cambridge

16. června 1921

Drahý Laurenci,

připadá mi poněkud dotěrné psát ti po tak dlouhé době, obzvlášť vezmu-li v potaz, že ty sám jsi mi jednou napsal a já neodpověděla. Můj život byl tehdy složitý. Doufám, že si na mě ještě pamatuješ.

Doslechla jsem se o smrti tvé ženy a je mi to velice líto. Potkala jsem se s Luisou sice jenom jednou, tenkrát v Henley, působila na mě však jako milá dívka a určitě ti hodně schází.

Chci ti jen říct, že John před šesti měsíci zemřel. Co hůř — zastřelil se. Zdálo se, že měl za války větší štěstí než ostatní, avšak co se vrátil z Francie, vůbec nemluvil, jenom seděl u sebe v pokoji nebo chodil na dlouhé noční procházky. Prý nemohl spát. Řekla bych, že nepsal, nečetl a nedělal ani nic z toho, co míval rád. Občas ho popadaly záchvaty vzteku a někdy zuřil, dokonce i na naši matku. Nakonec se jednou popral s cizími lidmi a byl zatčen.

Podle našeho doktora potřeboval John víc pomoci, než kolik mu mohl poskytnout on sám, a tak pro něj obstaral místo v pečovatelském ústavu. John se tam uvolil jít, avšak následující zimu utekl. Hajný o měsíc později našel jeho tělo v lese víc než třicet mil od ústavu. Žádný dopis, žádné vysvětlení. A my si myslely, že se jeho stav zlepšuje.

Vím, že jste se po škole nevídali tolik jako dřív, ale ostatní Johnovi přátelé, s nimiž jsem se znala, jsou mrtví a ty jsi jediný, koho kdy přivedl k nám domů.

Určitě máš spoustu práce, ale s matkou bychom ti byly obě velice vděčné, kdyby sis s námi mohl o Johnovi popovídat. Milovaly jsme ho, ale ne vždy jsme mu rozuměly. Nedokážeme pochopit, proč ho válka tolik změnila. Ty možná ano. Napsala jsem ti už tři dopisy, ale neodeslala jsem je. Zato však neustále přemýšlím o posledních měsících Johnova života. Vím, že po tobě žádám hodně, ale spoléhám na pocit — jejž možná nesdílíš —, že nás váže určité pouto. Mohli bychom se sejít? Samozřejmě pochopím, pokud cítíš, že není co říct. Znali jsme se tak dávno a ty máš určitě vlastní problémy.

Se srdečným pozdravem

Mary Emmettová

Laurence se opřel a pocítil teplo slunečních paprsků. Mary Emmettová. Měla pravdu, skutečně by ji byl rád poznal lépe. Pamatoval si ji jako čilé hnědovlasé děvče, které nemělo nic ze zdrženlivosti svého bratra. Poprvé se s ní setkal ještě na škole, a když na ni o tři nebo čtyři roky později znovu narazil na plese v Oxfordu, překvapilo ho, jak moc se změnila. I přesto ji téměř ihned poznal.

Nebyla kdovíjak krásná, měla však přitažlivou, upřímnou tvář a — Laurence se usmál, když si na to vzpomněl — školácky se pošklebovala všemu, co bylo byť jen trochu směšné. Seděli spolu u jednoho velkého stolu a každou chvíli po sobě pokukovali, jenže když se mu konečně podařilo vymanit se ze společnosti svých sousedů a požádat ji o tanec, její přátelé už byli na odchodu. Mluvil s ní asi jen deset minut, ale přál si, aby jejich rozhovor trval déle.

Znovu ji viděl až krátce před válkou na veslařských závodech v Henley. Bylo to nedlouho po jeho seznámení s Luisou a Mary Emmettovou doprovázel jakýsi pozorný muž. Laurence si ale vzpomněl, že seděli naproti sobě při nějaké obzvlášť okázalé slavnostní večeři a on pohlížel do jejích usměvavých očí. Na Maryin perlový náhrdelník dopadala záře svíček a jemu se teď zdálo, že si vybavuje třpyt zelenkavého saténu jejích šatů. Říkal si tehdy, že pokud existují vodní žínky, vypadají určitě jako ona. Cítil, že je s ní svázán poutem mnohem silnějším, než odpovídalo skutečnosti, a později jí bez rozmyslu napsal. Nikdy mu neodpověděla a jeho život brzy nato pohltilo manželství a válka.

Znovu si dopis přečetl a postupně si uvědomoval důsledky oněch zpráv. Co pro všechno na světě vedlo jeho sebevědomého, třebaže uzavřeného spolužáka, aby se zabil, ačkoliv se mu podařilo přežít celé čtyři roky války?

KAPITOLA 3.

Na kolej Marlborough nastoupil Laurence roku 1903, v tentýž den jako John. Jeho první dojem z internátní školy byla teplá červeň a rez — jedna půvabná čtvercová budova z cihel vedle druhé a časně podzimní zbarvení obřích kaštanů koňských. Laurence byl na svůj věk malý a po bezstarostném dětství jím takové změny otřásly.

Dva třináctiletí chlapci byli obklopeni povykem a brutalitou, které byly pro velké státní školy typické. Dali se dohromady s Charlesem, který již v internátu strávil jedno pololetí, Rupertem — jenž později zemřel v Africe — a Lionelem, předurčeným pro život zasvěcený církvi. Ale právě John Emmett byl jejich nepřiznaným vůdcem. Působil neohroženě a zarputile usiloval o spravedlnost. Když byl mladší, každý, kdo mu zkřížil cestu, se potázal se zlou; jak ale dospíval, začal se tiše stavět na odpor všem, kdo dělali slabším chlapcům ze života peklo.

John Emmett se jen velmi málo zajímal o úspěchy, po nichž školáci obvykle baží. Vynikal ve většině sportů, obzvlášť ve veslování, a přesto na něj nedělalo sebemenší dojem, když byl vybrán do školních družstev. Sice s ostatními žáky cvičil, nijak se však nesnažil dosáhnout vyššího postavení. Zpíval ve sboru, ale v šestnácti už otevřeně pochyboval o Bohu. S profesory diskutoval tak obratně, že jeho odpor působil jako nadšení. Jazyky se učil bez nesnází. Přestože psal dokonce i poezii, nějak se mu podařilo nevypadat ve škole ovládané klikou zapálených sportovců změkčile. Mnoho lidí si ho vážilo, ale nikdo by jej neoznačil za svého nejlepšího přítele. Pro mladého Laurence představoval záhadu a zároveň symbol statečnosti.

John byl proslulý svými nočními dobrodružstvími. Jednou v létě s ním Laurence vylezl na střechu pokrytou olověnou krytinou. Ztěžka polykal, jak se snažil přemoci nevolnost z toho, že se nachází čtyři patra nad kamenným nádvořím. S nikým jiným by tam nešel. Byla dokonalá, jasná noc a nebe plné hvězd. John vyjmenovával galaxie a planety nad jejich hlavami a Laurence vzhlédl a jala ho závrať.

„Ty nemáš rád výšky, viď?“ konstatoval John. „To já zvládnu vyšplhat tak vysoko, jak si řekneš. Husí kůži mám, jen když jsem někde zavřený. A hele,“ ukázal, „dneska jsou Saturnovy prstence vidět pouhým okem.“ Postavil se nebezpečně blízko okraji střechy a jeho silueta se rýsovala proti jasné noční obloze.

Všechno, co John věděl o hvězdách, se naučil od svého otce. Často se uchyloval k otcovým argumentům, aby rázně urovnal nejrůznější spory. Laurence si dosud vybavoval slavnostní tón Johnova hlasu, jímž prohlašoval: „Můj otec říká…“ Rok před přijímacími zkouškami na univerzitu se Laurence k Emmettům přestěhoval a zjistil, že pan Emmett je přímočarý džentlmen; hospodář, mezi jehož oblíbená témata patří střílení, jeho koníčkem je pozorování hvězd starým dalekohledem a jeho nejbližším důvěrníkem je malý teriér jménem Sirius.

„Psí hvězda, chápeš, chlapče?“

John si s otcem rozuměl zdánlivě beze slov a několikrát se stalo, že se Laurence ráno probudil a viděl, že ti dva jsou již vzhůru a procházejí se po polích.

Zamlouvala se mu vřelá neokázalost Emmettovic domu. Vládla v něm svoboda, jakou jinde nepoznal. Když Laurencovi zemřeli rodiče, nesměl se v souladu se zvyklostmi Marlborough nikdo nahlas zmínit, že se stal sirotkem. Asi den po matčině pohřbu za ním do studovny přišel John, a jakmile spatřil jeho zarudlé oči, požádal jej, aby u nich přes prázdniny zůstal. Emmettovi žili v Suffolku ve velkém domě téměř na samotě. Pokoje byly zaprášené, nábytek vybledlý. Trávník na kurtu dosahoval výšky dvou palců, dusily jej pampelišky a odřené tenisové míčky mohly zrovna tak dobře proletět dírami v síti jako přes ni. Na kopci se rozkládalo obstojné kroketové hřiště, mělo však tak prudký sklon, že všem hráčům — až na ty nejschopnější — se míčky nakonec pokaždé odkutálely do úzkého potůčku, který pod vrškem tekl. Mary, tehdy ještě typická mladší sestra, je do něj bosá lozila vylovit a snažila se je hráčům opět prodat. Laurence vzpomínal, jak se v potůčku cachtala a nohy měla neustále zablácené. Také chovala fretku a brávala ji na vodítku na procházky. Neříkala jí Hrabě Kitchener? Hned příští Vánoce Emmettovi poslali Laurencovi jako dárek dopisní nůž se slonovinovou rukojetí, do níž byl vyryt jeho monogram. Vzal si ho s sebou do Francie.

Znovu pohlédl na dopis od Mary. Proč se vlastně s Johnem přestali stýkat? Důvod spatřoval v tom, že po odchodu ze školy se oba změnili, pravda však byla taková, že John nejspíš dospěl mnohem rychleji než Laurence. Dosud si vzpomínal na své překvapení, když zjistil, že John hned po vypuknutí války dobrovolně narukoval. Byl to ten poslední člověk, který by se nechal strhnout všeobecným nadšením, a na Oxfordu se navíc s oblibou prohlašoval za Evropana. Jediným šovinistou byl v rodině Emmettů Johnův otec, který každý večer připíjel na zdraví králi a nedůvěřoval Francouzům, Němcům ani Londýňanům. Laurence si znepokojeně připomněl vlastní nedůstojné pohnutky, jež ho vedly k dobrovolnictví, a zadoufal, že jeho přátelé by byli zaskočeni úplně stejně, kdyby se o nich dozvěděli.

Na okamžik se jej zmocnil překvapivě silný smutek, takové to pohnutí, které kdysi pociťoval dosti často. Ten zvláštní, nadšený školák zmizel a adresa na Maryině dopise dávala na vědomí, že stejně tak byl pryč i onen láskyplně zanedbaný dům. John byl jiný, kdežto většina z nich byla zcela průměrná. Laurence sám sebe počítal mezi obyčejné. Nebýt války, byli by se z nich ze všech stali zavalití advokáti a sládci, doktoři a chovatelé dobytka, měli by shovívavé manželky a děti a většina by žila ve stejných vesnicích, městech a hrabstvích, z nichž pocházeli.

Po většinu války se Laurence upínal k myšlence, že se vrátí do onoho malého světa, který kdysi tak dychtivě opustil. Ze smrti se stala děsivá skutečnost a život mu začal být drahý, až když se na obzoru objevila možnost konce bojů. On i John se nakonec skutečně vrátili, teď však věděl, že Johna smrt nejenom dohnala, ale že si ji dokonce sám zvolil.

Při čtení dopisu od Mary Emmettové se Laurence zmocnila sklíčenost. Nedokázal Johna vzkřísit ani Mary povědět to, co chtěla slyšet. Vždyť pokud mu bylo známo, ani ve Francii nesloužil poblíž něj. Jeho dávný přítel ze školy se s ním nespojil od doby, co odešli z Oxfordu. Na univerzitě se oba vydali svou vlastní cestou. John nastoupil na jinou kolej a přidal se ke kroužku chytrých mužů — spisovatelů, diskutérů a myslitelů. Zato Laurence zapadl do mnohem uvolněnější skupinky studentů, kteří pořádali večírky, hráli hry a kromě vlastních životů se nezabývali takřka ničím jiným. Pak se Laurence přestěhoval do Londýna, začal se věnovat obchodování s kávou a vzal si Luisu. John patrně odcestoval nejprve do Švýcarska a poté do Německa. Laurence si v londýnských novinách četl jeho občasné reportáže o bavorských sedlácích snažících se nějak vyjít, o dívkách v bernské továrně vonících po čokoládě nebo válečném veteránovi, který býval Bismarckovým komorníkem. Připadalo mu, že jak v Evropě vzrůstalo napětí, ztrácely Johnovy drobné příspěvky oblibu čtenářů. Během války mu v novinách otiskli jednu báseň, ale jinak se jeho tvorba vytratila.

Laurence neměl nic nového, o co by se s Mary podělil. Říkal si, že návštěvou Cambridge by v ní a nejspíš i v její matce jenom vzbudil naději. A pokud by Mary přijela do Londýna, nevěděl by, kam ji vzít. Nedokázal však zapomenout, jakou laskavost mu všichni Emmettové prokázali, když byl ještě osamělý chlapec bez opravdové rodiny.

Začal se převlékat na večeři s Charlesem. Vytáhl manžetové knoflíčky a vtom si všiml, že vedle nich leží malý dopisní nůž se slonovinovou rukojetí. To jej přesvědčilo. Nalhával si, že práce na jeho knize zdárně pokračuje, ale pár dní mimo dusný Londýn mu neublíží. Když kráčel londýnskými ulicemi na večeři, vzpomínal na Maryin spiklenecký, téměř už zapomenutý úsměv.

„Ale proč jsi mi to k čertu neřekl?“ zeptal se Charlese později, když se usadili do hlubokých křesel se skleničkami portského v rukou.

Charles si odkašlal tak hlasitě, že muži sedící na opačném konci místnosti vzhlédli. Jeho stále ještě chlapecký obličej zrudl hanbou. „Je to neodpustitelné. Byl jsem ve Skotsku, když jsem se o tom dozvěděl. U bratrance Jacka. Zatracená zima. No a pak jsem na to zapomněl.“

„Proč to udělal?“ zeptal se Laurence Charlese i sám sebe.

„Asi nic neobvyklého. Předpokládám, že to bylo tou Francií. Na některé to takhle dolehlo. A přitom si vezmi,“ zauvažoval Charles, „že byl doma, když západokentský pluk dostal na budku. Vrátil se tehdy do Anglie kvůli zraněné noze nebo tak nějak. Takže se celé té šarvátce nejspíš vyhnul. Možná měl pocit, že si takové štěstí nezaslouží.“

Charles jako by svou vojenskou službu považoval tak trochu za šprým. Válku uvítal coby únik před osudem, jenž měl v jeho případě podobu úspěšných rodinných továren na kůži, a u pěchoty celý rozkvetl. Po tři zničující roky se zdařile vyhýbal smrti, vážnému zranění nebo chorobě a za celou válku byl dvakrát zmíněn v hlášení.

Oba dva ztichli. Laurence hleděl na zářící krbové ozdoby ve tvaru měďnatě rudých chryzantém. Charles nakonec promluvil.

„Podívej, mrzí mě, že jsem ti o Emmettovi nedal vědět. Vím, tenkrát na škole to byl zábavný a blízký kamarád, ale nepřežili to ani Harcourtovi, Sorely nebo Greaves, ani ten podivný chlapík, kterého jsi míval tak rád, a ten Skot, jak jen se jmenoval, ten příšerně vznětlivý? Ten, co šel ke královskému letectvu. Nedá se říct, že bychom spolu všichni udržovali kdovíjak důvěrné styky, a já měl navíc dojem, že máš už povídání o těchhle věcech plné zuby. Však víš, Luisa a všechno ostatní. Zapovězené téma a tak.“ Opět zčervenal.

„Lachlan. Lachlan Ramsay byl vznětlivý,“ pospíšil si Laurence. „Ale ano, Johna jsem obdivoval. Jeho zvláštní odvahu, nezávislost. Na tom se nic nemění, ať už se po válce stalo cokoli. Taková škoda.“ Odmlčel se. „Upřímně řečeno, kéž bych ho vážně mohl prohlásit za přítele! Jenže on jím nebyl, ne doopravdy. Na škole se ke mně choval přátelsky, to ano, ale nikoli jako přítel. A na Oxfordu už ani to ne. Prohodili jsme spolu pár slov, když jsme se potkali na ulici, to je všechno.“

Jeden ze dvou postarších pánů sedících naproti nim se zvedl k odchodu. Jeho společník vstal, aby ho vyprovodil. Charles, který už celou půlhodinu pokukoval jejich směrem, vyskočil z křesla a šel za nimi. Prvnímu džentlmenovi potřásl rukou a druhému se nechal představit. Mladší muž měl distingovanou, inteligentní tvář a starší zase mírně strnulé, vojenské držení těla.

Když se Charles opět posadil, vypadal potěšeně. „Samozřejmě víš, co byli zač?“

Laurence nikdy nevěděl, kdo je kdo, avšak Charles i přesto dychtivě předpokládal, že lidé důležití pro něj zaujímají stejně významné místo i v životech druhých.

„Gerald Somers,“ oznámil vítězně, a když Laurence ihned nezareagoval, dodal: „Generálmajor. Zulská válka. Búrské boje. Bitva u Mafekingu. Medailí má, že by si zasloužil nějakou památeční. Opravdový hrdina, žádné metály za odvahu jiných. Ovšemže víš, kdo to je, Laurenci. I když současní mocipáni ho nemají zrovna v oblibě. Má poněkud nepopulární názory na vojenskou kázeň.“

Laurence pokýval hlavou, jen aby ho Charles nechal na pokoji. „Samozřejmě.“ Tihle stárnoucí generálové přímo milují věšení a bičování, pomyslel si znaveně.

„Ale moc mu toho říct nemůžou. Aspoň do očí ne. Když má za sebou takovou kariéru, a navíc oba jeho synové padli za vlast. Ten druhý byl Philip Morrell. Bývalý poslanec. Překvapuje mě, žes ho nepoznal, Laurenci. Ovšem, je to liberál. Ženatý s lady Ottoline, sestrou vévody z Portlandu. Však víš. Bohémové. Naprosto úděsné.“

O Morrellových a jejich kroužku Laurence něco málo slyšel, a tak se mu zdálo, že může přikývnout. „Naprosto. Ale proč by Mary psala zrovna mně?“ pokusil se navázat na ztracenou nit.

Jakmile to však vyslovil, uvědomil si, že Charles má pravdu — hodně jejich přátel ze školy už zemřelo. Po událostech několika posledních let neměla Mary příliš na výběr.

Když se Laurence vrátil domů, zasedl ke stolu a Mary Emmettové odepsal. Nic obsáhlého, pouze vyjádřil upřímnou soustrast a pochybnost, že jí může cokoli objasnit. Slíbil ale, že ji navštíví, kdykoli jej o to požádá. Najednou pocítil naléhavou potřebu dopis odeslat — trvalo koneckonců osm týdnů, než její psaní dostal —, a tak vyrazil ven do tmy. Po návratu ulehl do postele, rozrušený horkem a myšlenkami na Johna.

KAPITOLA 4.

Bylo dokonalé zářijové ráno, na sytě modré obloze ani mráček a Laurencův vlak uháněl rovinami východní Anglie. Laurence tu oblast neznal nijak dobře, ani mu nepřipadala bůhvíjak malebná, ale toho nádherného rána bylo těžké ubránit se pocitu pohody. Jak vlak nabíral na rychlosti a nechával Londýn daleko za sebou, rostl v Laurencovi krásný pocit osvobození, navzdory pravděpodobné rozpačitosti následujících hodin. Pole se táhla až k obzoru, samá vybledlá strniště a kupky sena, příležitostně řada jilmů kolem cesty vinoucí se od jedné vesničky k druhé. Vše se zdálo nehybné, třebaže když se s rachotem řítili přes přejezd, spatřil Laurence koně zapřaženého do povozu s nákladem sena a dva cyklisty, jak čekají, až budou moci přejet na druhou stranu.

Zůstal klidný dokonce i tehdy, když v Cambridgi vystoupil z vlaku. Do města se zatoulalo venkovské léto — v záhonech u nádraží rostly povadlé astry a růže a v zemi nikoho mezi nástupištěm a laťkovým plotem se na ostružinících umazaných od sazí houpalo několik zralých ostružin. Na nástupišti se v pastelovém stínu čínských slunečníků smála skupinka mladých žen.

Ke své úlevě poznal Mary Emmettovou téměř okamžitě. Stála před pokladnou, oblečená do bledě zelených šatů a měkkého slamáku, a vlnité hnědé vlasy měla na šíji sčesané do drdolu. Kdysi veselý pohled jejích nazelenalých očí byl vážný. Jakmile k ní však Laurence vykročil, usmála se a on v tom starším, hubenějším obličeji poznal děvče ze svých vzpomínek.

Podala mu ruku. „Laurenci,“ řekla, „vítej v Cambridgi. Moc ti děkuji, žes přijel.“

Měla široká, půvabná ústa a při řeči se jí ve tváři dělal důlek. Vypadala upřímně potěšená, že ho vidí, a o jejím zármutku svědčily pouze tmavé kruhy pod očima.

Nasedli do autobusu, který pomalu projížděl kolem botanické zahrady — tmavozelené džungle za úhledným zábradlím —, a kolem nich se rozkládaly přívětivé kamenné budovy starobylých fakult.

„Tak,“ prohlásila Mary, jakmile vystoupili u mostu svaté Magdalény, „stojíme na křižovatce mezi povinností a zábavou. Můžeme jít domů, ale pokud to uděláme, zabere si nás matka a teta Virginie. Bydlí teď s námi, dělá matce společnost.“ Protáhla obličej.

Laurence čekal, kam povede druhá cesta.

„Nebo,“ pokračovala, „bychom si mohli vyrazit do Grantchesteru na dopolední čaj, když je tak nádherný den. Můžeme jet autobusem nebo loďkou. Umíš odpichovat bidlem?“

„No, před víc než deseti lety jsem to uměl. Asi bych svoje někdejší dovednosti mohl podrobit zkoušce, pokud si troufáš.“

„Případně se toho chopím já, taky to umím.“ Usmála se. „Ale nechat se vézt je mnohem větší zábava.“

Ať už měl Laurence ohledně toho dne jakákoli očekávání, ani na chvíli by si nepomyslel, že jej stráví upíjením citrónové šťávy a posedáváním pod stromy tak obtěžkanými ovocem, že se větve budou pod jeho vahou sklánět až k zemi a vytvářet jakési zeleně mřížované jeskyně. Proti proudu řeky se dostali celkem rychle. Pramici uvázali kousek od několika dalších loděk, na břehu od sebe odehnali mušky a vydali se loukou směrem k čajovně. Kromě jejich kroků v suché trávě bylo v dálce slyšet již jen chřástala polního.

Mary se ho zeptala, zda někdy četl báseň, kterou o vesnici napsal Robert Brooke, a Laurence pocítil nesmyslnou radost, že z ní dokáže odrecitovat aspoň část.

„Jednou jsem ho potkala,“ podotkla Mary. „Nemyslím, že jsem na něj udělala kdovíjaký dojem — na tu jeho partu jsem byla příliš mladá a málo krásná i chytrá —, ale John ho měl rád. Často sem jezdili, povídali si a četli. Tak jsem se o té čajovně dozvěděla. Ale tuhle řeku mám vážně ráda. Cambridge někdy bývá tak zaprášená a zažloutlá, zato řeka je vždycky chladná a zelená. Připomíná mi to tu náš starý dům. Kdybych mohla, žila bych někde na ostrově nebo na hausbótu.“

„Asi tě to vyděsí, ale když jsem ještě chodil na Oxford, říkával jsem si, že jsi jako vodní žínka,“ vyhrkl Laurence. Na okamžik nemohl uvěřit, že plácl něco tak směšně nevhodného, ji však jeho absurdní přiznání natolik potěšilo a rozveselilo, že se musel smát spolu s ní.

Laurence se začal sám sebe ptát, zda uběhne celý den, aniž by se zmínili o pravém důvodu jeho návštěvy. Pouze téměř nedotčený dortík na talíři naznačoval, že Mary Emmettová je neklidnější, než vypadá. Laurence seděl a mžoural do světla, zatímco bojoval s ospalostí vyvolanou sluncem a předešlým odpichováním loďky. V uplynulých letech se velmi dobře naučil vycítit zvraty v rozhovoru tak, aby jej stačil zavčas vychýlit ze směru, který by mohl vést k řečem o Luise a k projevům soucitu. Teď se však ocitl v opačném postavení a snažil se docílit něčeho, co by John zvládl zcela přirozeně.

„Má se tvá matka dobře?“ pokusil se.

„Ne,“ odpověděla Mary. „Ne, nemá. Nikdy nebyla obzvlášť silná, a teď se prostě stáhla ze světa. Všechen ten strach o Johna během války a pak krátkodobé štěstí, když se vrátil domů. Jenže brzy se nade vši pochybnost ukázalo, že něco je vážně špatně. Jeho agresivní výbuchy ji děsily a uváděly do rozpaků. Zapletl se do nějaké rvačky, daleko odsud, a zatkli ho. Nechtěl o tom mluvit, ale byli by ho obžalovali, kdyby nenastoupil do pečovatelského ústavu. Matka pochybovala, jestli bylo správné dát ho do blázince — protože právě to jsme udělaly, obě jsme to tak cítily. Pořád mlčel a něco se mu stalo s rukou. Jeho život se tím ještě zhoršil. Potřeboval nás. Potřeboval někoho, kdo by ho miloval.“

„Určitě vás chápal,“ ujišťoval ji Laurence. „Promiň, to je děsná fráze.“ Napadlo jej však, zda John nepotřeboval být od své přespříliš pečující matky spíše dál.

„Ano, ale bylo to odsud tak daleko, obklopovali ho cizí lidi, a navíc si nejsem úplně jistá, nakolik jsou milí — ti, co to tam vedou. Nejsou příliš hodní. A pokud mám být upřímná, nejhorší ze všeho je, že se nám po jeho odjezdu opravdu ulevilo.“

Zachvěl se jí hlas. Laurence bez rozmýšlení natáhl ruku, aby ji utěšil, a okamžitě si v duchu vynadal za svou bláhovost, neboť nejenže na ni nedosáhl, ona si ani ničeho nevšimla. Po chvilce ruku zase stáhl. Na minutu nebo dvě zavládlo ticho, pouze vosy poletovaly kolem džbánu s ovocnou šťávou a bzučely.

„Myslíš, že tam s ním špatně zacházeli?“

„No, to možná ne, spíš mu ne vždy rozuměli. Byl komplikovaný.“

Vylíčila mu všechno, co o Johnových posledních dnech věděla, její vyprávění se však příliš nelišilo od toho, co mu napsala ve svém dlouhém dopise. John skončil v Holmwoodu, ústavu v městečku Fairford v Cotswolds, kde se již dlouhá léta specializovali na neurastenii. Před válkou se tam léčilo víceméně stejné množství mužů a žen, avšak brzy se nemocnice začala plnit nemocnými důstojníky.

„Psychický šok, tak tomu dnes říkají. Ale abych jim zase nekřivdila — John se u nich rozpovídal, a než jsem ho viděla naposled, přibral.“

„Kdo to tam řídí?“ zeptal se Laurence.

„Léčbu má na starosti jistý doktor Chilvers, ale myslím, že jeho syn je spoluvlastníkem — podle všeho do chodu ústavu hodně mluví. Doktor Chilvers je hodně starý, ale očividně dělal, co mohl. Jeho synovi, Georgeovi, bylo tehdy pětatřicet a nepřipadalo mi, že by sloužil ve válce. Dělá advokáta. Nezamlouval se mi. Řekla bych, že zaměstnanci z něj byli nervózní. A buďto mají Chilversovi slušné rodinné jmění, nebo na Holmwoodu opravdu vydělávají. Je to nespravedlivé? Nejspíš ano.“ Pospíšila si: „Ale proč by se jim koneckonců nemělo dařit? Někdo se o ty chudáky postarat musí.“

„Čekal někdo, že se to tak zvrtne?“

„Myslela jsem, že sebevražda je tím posledním, co by John udělal. Dřív možná, ale tehdy ne. Viděla jsem ho asi šest týdnů před tím, než… utekl. A působil trochu roztěkaně. Já to však považovala svým způsobem za dobré znamení. Vadilo mu, že je zavřený. Prý musel něco zařídit, takže si na to určitě chtěl udělat čas. Trochu si se mnou povídal. O Suffolku. A hodně o otci. Tvrdil, že spousty věcí lituje — neřekl čeho, ale já předpokládala, že mluví o válce. Ale stejně jsem si tehdy říkala, že je aspoň víc sám sebou. Vlastně jsem při odchodu cítila nejvíc naděje za dlouhou dobu. Dokonce jsem matce navrhla, aby jela Johna navštívit.“

Ztichla a zhluboka se nadechla. Seděli tak nehybně, že na stůl přihopkal vrabec a začal sezobávat drobečky. Odletěl, jakmile Mary opět promluvila, a usadil se o kousek dál na opěradle židle.

„Samozřejmě to neudělala. Už ho nikdy nespatřila. Johnovi se o Štědrém dnu udělalo v kostele nevolno, nebo to alespoň předstíral. Hlídač z ústavu ho vyprovodil ven, ale on ho buď srazil k zemi, nebo odstrčil stranou — zaleží na tom, které verzi věříš. A tak John utekl, a nakonec ho našli mrtvého v lese. Bůh ví, jak dlouho tam ležel. Možná tam dokonce nějakou dobu žil. Byla to pro nás strašná, strašná rána.

Buď jak buď, doktor Chilvers zřejmě při vyšetřování vypověděl — my tam nejely, matku by to příšerně rozrušilo a já bych to sama nezvládla —, no prostě tvrdil, že John u nich měl škraloup. Prý jen o několik týdnů předtím ‚uprchl‘. Uprchl! Vždyť do Holmwoodu přišel dobrovolně!“

To už seděla vzpřímeně, lokty měla položené na stole a skrz krempu slamáku jí na pokožku dopadaly sluneční paprsky. Je krásná, pomyslel si Laurence.

„Pak ho nějakou dobu drželi zavřeného v malé místnosti,“ pokračovala. „Už jen to by stačilo, aby zešílel. Není divu, že znovu utekl. Jenže Chilversův úlisný syn doktorovu historku potvrdil a jeden z hlídačů prohlásil Johna za vznětlivého.“ Vypadala rozrušeně. Odmlčela se, jako by chtěla počkat, až Laurence pochopí onu nespravedlnost v celé šíři. „Jako by snad ostatní pacienti byli nějakým vzorem vyrovnanosti. Neustále se vraceli k tomu, čemu říkali ‚násilný útok‘ na jejich strážného, tehdy před kostelem. Už ale nedodali, že jinak se John na svobodu dostat nemohl.“

Laurence se nejspíš zatvářil zmateně, protože Mary dodala: „Ovšem, lidé jako John někdy opravdu páchají sebevraždu. To já vím. Koneckonců jen několik měsíců před Johnovým příjezdem tam měli jiné úmrtí — přímo v budově. Jenže když John zmizel, čekali dvanáct hodin, než zavolali policii. Mladý pan Chilvers mezitím jezdil po okolí a snažil se ztraceného pacienta najít, aniž by vyvolal rozruch. Kdyby do hledání zapojili víc lidí, možná by Johna objevili dřív.“

Nedokázala potlačit slabý třas rukou, hovořila však zcela klidně. Přejela prstem po sklence.

„Ale víš, on vlastně umřel cizí člověk. John odešel už před lety.“

Laurence si přál, aby jí mohl povědět, že se mu její bratr ozval a že jí činy toho cizího člověka dokáže osvětlit. Chtěl věřit, že by se s Johnem spojil, kdyby o jeho potížích věděl, obával se však, že by to stejně neudělal. Především se vůbec neměl svému příteli vzdálit.

„Podívej,“ začal, aniž by tušil, k čemu se to zavazuje a zda smutnou, ale ve skutečnosti prostou událost jenom nekomplikuje. „Můžu zkusit něco zjistit. Nevím tedy, jestli dokážu víc, než co jsi už sama udělala, ale alespoň se poptám u lidí, které jsme oba znali. Většinou z internátu, možná i z Oxfordu. Uvidíme, třeba se po válce na někoho obrátil. Času mám dost.“

Už v té chvíli mu bylo jasné, že jí nechystá nic než zklamání. Tolik spolužáků z jejich ročníku zemřelo, a John se stejně s nikým důvěrně nestýkal. Pojem „lidi z internátu“ zahrnoval pouze a jednoduše Charlese Carfaxe. Mary se však neodolatelně rozzářila, a tak pokračoval: „Přinejhorším bych si mohl promluvit s těmi z Holmwoodu, třeba je něco napadne.“ Jakmile to vyřkl, uvědomil si, jak je nepravděpodobné, že by se dokázal úspěšně utkat s lidmi, k jejichž živobytí patří diskrétnost.

„Když John umřel — tedy po jeho smrti —, nám poslali kufr s jeho věcmi,“ řekla. „Není toho moc, jen šaty a knihy. Drobnosti.“

V její tváři se usadil výraz tak hlubokého smutku, že Laurence při pohledu na její pohnutí pocítil rozpaky a bolestně si připomněl vlastní pocity, když tehdy držel v rukou Luisiny věci.

„Ty z nich ale možná něco vyčteš. Jsou mezi nimi skici a rukopisy, taky několik fotografií. Znáš Johna z jiné stránky než my, třeba ti ty věci něco řeknou.“

Netušil, jak jí má povědět, že jejího bratra vlastně nikdy pořádně neznal.

Ochladilo se. Laurence zaplatil za čaj a vrátil se s Mary ke kotvišti, kde se na vodě pohupovala už jen jejich pramice. Cesta zpět byla díky lehkému vánku rychlejší, ale také studenější. Mary nakonec přijala kabát, který jí Laurence nabídl. Sám odpichoval loďku při zdánlivě nekonečné plavbě po proudu řeky. Po nějaké době ho Mary vystřídala a Laurence jí bidlo vděčně přenechal — ramena jej samou námahou bolela. Byl úplně zbrocený potem a brzy se klepal zimou. Když se konečně ocitli na pevné zemi, byli oba zcela vyčerpaní.

Krátkou vzdálenost k Emmettovic novému domu ušli v tichosti. Laurence si dosud vzpomínal na jejich starý domov v Suffolku, a tak ho překvapila nudná skromnost úzkého a vysokého obydlí, v němž žily teď. Cihly měly našedle žlutavou barvu a nevelká okénka se vedle sebe tísnila. Vlhké základy obrůstalo kapradí a mech. Co se stalo s tím pohodovým životem, který vedli před válkou?

KAPITOLA 5.

Otevřela jim postarší žena a Laurence zauvažoval, zda je to tatáž služebná, s níž se seznámil již tak dávno. Neměla na sobě uniformu, ale tu nosilo už jen málo pomocnic v domácnosti. Povzbudivě se usmál, ona jim však jen pokynula, aby vešli.

„Má teta, slečna Virginie Peelová,“ představila ji Mary a Laurence zadoufal, že se před chvílí neusmíval příliš povýšeně.

Mary ho uvedla do malého salónku, kde i navzdory teplému počasí plápolal v krbu oheň. Seděla u něj paní Emmettová. Aby Laurence mohl projít pokojem a podat jí ruku, musel se protáhnout mezi náhodně rozmístěnými stolky a kolem velkého šifonéru. Zdálo se, že Emmettovy do Cambridge doprovázel veškerý nábytek, jenž ve starém, přívětivě zanedbaném sídle působil zcela přirozeně. Zde však měly těžké a mohutné kusy skličující účinek. Silnými krajkovými záclonami pověšenými pod sametovou garnýží pronikalo dovnitř tlumené světlo. I Mary jako by náhle zchřadla. Její matka seděla v křesle s oknoflíkovaným opěradlem a vypadala jako nějaký pozůstatek z dávných časů.

„Laurenci,“ řekla a podala mu měkkou ruku, „tak ráda tě zase vidím.“

Sám od sebe by paní Emmettovou nepoznal. Byla mnohem menší, než jakou si ji pamatoval, a přišla o veškerou popudlivost, která ho jako chlapce bavila.

„Je od tebe moc hezké, žes jel takovou dálku, abys Mary navštívil. Ona už teď skoro nevychází.“ Pohlédla na dceru. „S přáteli se příliš nevídá. Nechápu proč. Všichni ji zbožňovali.“

Chvíli si zdvořile povídali. Jejího syna zmínili jen letmo, a pouze proto, aby si ujasnili časovou posloupnost.

„Samozřejmě ještě před tím, než John zemřel,“ odpověděla paní Emmettová, když se jí Laurence zeptal, kdy se do Cambridge přestěhovaly.

Mary se okamžitě chopila příležitosti: „Říkala jsem si, že by bylo hezké dát Laurencovi jednu z Johnových knížek. Na památku. Mluvily jsme o tom, vzpomínáš?“ Paní Emmettová si očividně nic takového nevybavovala a Laurence si pomyslel, že to spolu nejspíš vůbec neprobíraly, přesto se jen neurčitě usmála.

„Ach, ano, výborně. Opravdu dobrý nápad. Určitě by po něm měl něco mít. Máš rád poezii, Laurenci? John ji opravdu zbožňoval.“

Laurence se bál, že si budou muset sednout a rozpačitě vypít druhý čaj, avšak Maryina matka si s podobnými společenskými zdvořilůstkami zřejmě nedělala hlavu, a tak se po několika minutách směli z místnosti vytratit.

Johnovy věci byly uloženy v jednom ze dvou podkrovních pokojů. Stoupali po trojím schodišti a Mary k němu přes rameno prohodila: „Nic si brát nemusíš, jenom jsem nechtěla vysvětlovat, proč si jdeme prohlédnout Johnovy věci. Potřebovala jsem výmluvu.“

S klapáním vyšli po posledních schodech, na nichž nebyl položen koberec, a vstoupili do malé, klidné místnosti s křídlovým oknem. Uvnitř stálo železné lůžko, dřevěná židle a skříňka s umyvadlem. Na posteli ležel kufr a krabice. Laurencovi to tam trochu připomínalo školu.

„Dřív jsme sem nikdy nechodili,“ řekla Mary, jako by ji ten pokoj dosud udivoval. „Jenže Johnovu starou ložnici potřebovala teta, a tak je tohle všechno, co nám po něm zbylo… Je to těžké.“

Nejprve otevřela dřevěnou krabici. Nahoře spočívala pod otlučenou placatkou černožlutá šála. Mary k ní přivoněla.

„Šála z jakési školy,“ vysvětlila. „Není z Marlborough, ani Johnova. Ráda bych věřila, že mu ji dal nějaký přítel, aby mu nebyla zima. Měl ji u sebe až do úplného konce.“

Laurence vzal šálu do ruky. Raději neřekl, že nejspíš patřívala někomu, kdo je nyní mrtvý. Uchopil látku za cíp a spatřil přesně to, co očekával: vyšívaný monogram a vedle něj žákovské číslo. Napadlo ho, jaký asi byl školák číslo MS142C a co se s ním stalo. Jací sportovci z jaké koleje a z jaké školy nosívali tyhle barvy? Škola s očíslovanými jedinci se příliš neliší od armády, pomyslel si.

Mary se prohrabovala krabicí. „Poslali nám ji z Holmwoodu. Spálili většinu toho, co měl s sebou, tedy na sobě,“ dodala chvatně a odvrátila tvář. „Měly by tu být i hodinky. Patřily dědečkovi a otec k nim koupil nový řetízek, když se John chystal do Oxfordu. Možná se ale rozbily.“

V koutku úst jí zacukalo tak nepatrně, že kdyby ji nebyl pozorně sledoval, nejspíš by si toho vůbec nevšiml.

„Tohle nám vrátili.“ Otočila se a v ruce držela váček na tabák z voskovaného plátna, zmuchlaný kapesník a zašlou dámskou ozdobu do vlasů. Pak zvedla popsaný list linkovaného papíru a fotografii. „To je všechno, co měl po kapsách. Je to vážně k pláči. Ten lístek a fotografie byly v tomhle prázdném váčku.“

Vzal jí obrázek z ruky. Fotografie měla oslí uši a středem se táhl vrásčitý přehyb. Vojáci na ní byli vyfoceni z krátké vzdálenosti. Snímek nebyl příliš kvalitní a v jednom rohu byl přeexponovaný. Skupinka vojáků nepózovala, naopak — ti lidé vypadali, že si přítomnosti fotografa vůbec nejsou vědomi. Většinou byli mladí a neusmívali se. Někteří stáli v hloučku a kouřili. Vojín v popředí byl ve srovnání s ostatními nápadně drobný a malý a jevil se spíš jako chlapec než jako muž. O hromadu polen se opíral jakýsi osamocený četař a mhouřil oči, působil však mnohem uvolněnějším dojmem než ostatní. Kousek od něj postávali dva důstojníci — jeden výrazně starší, podle Laurence neměl daleko k padesátce. Mladší se od fotoaparátu odvracel. Mohl by to být John? Mary se k tomu nevyjádřila. V pozadí byl vidět dlážděný dvůr statku. Nad otevřenými koňskými stáními visela holá větev pokrytá něčím, co vypadalo jako sněhový poprašek.

Laurence obrázek otočil a v rohu spatřil oficiálně vyhlížející monogram vyvedený nachovým inkoustem — snad podpis toho, kdo fotografii vyvolal? Laurence přelétl očima list papíru. Na vršku bylo podtržené slovo „Coburg“ a pod ním tužkou „Byers“ a „Darling“. Vedle nich stálo jiným inkoustem „B. Combe Bisset“ a „Tucker / Florence St.?“.

Kdo tu fotografii pořídil a proč ji John měl u sebe, když zemřel? To už se nikdo nedozví. Jsou Byers a Darling dva z mužů na obrázku? Je Tucker ulice či osoba? Combe Bisset je nejspíš místo v Anglii a Coburg v Německu. Pak si však Laurence vzpomněl na všechny ty přezdívky, které za války dávali francouzským zákopům, na zatuchlou jámu jménem Piccadilly a na Doverskou cestu vyztuženou pytli s pískem. Přemýšlel a pohrával si při tom s kovovým hřebínkem, lacinou pozlacenou tretkou. Jejím zohýbaným hrotům vévodily vrypy, které připomínaly hlavu jednorožce — mohla to být písmena, nebo jednoduše ozdoba.

Mary odložila otlučenou plechovku s geometrickými pomůckami a podala mu knihu o ptácích. Otevřel ji tam, kde byla založená. John si na okraj poznamenal: „V La Comté zpívaly překrásné žluvy hajní. 17. dubna.“ Na stránce se nacházel obrázek boubelatého, zářivě žlutého ptáka opatřený popiskem „Oriolus oriolus“.

„John i otec ptáky milovali,“ řekla Mary a předložila mu další tři svazky. „Oba měli hlavy v oblacích — samí ptáci a hvězdy.“

První shora byl potrhaný výtisk Iliady. Laurence si vzpomněl, jak s ní na škole zápolil. Zbylé dvě knihy odložil na postel a otevřel Homéra. Svazek byl samozřejmě podepsaný: John Christopher Rawlston Emmett, College House. Pak sáhl po malé antologii v zachovalé khaki vazbě. Pomyslel si, že stejnou dostal před odplutím do Francie každý voják. Jmenovala se Duch války a šlo o sbírku strhujících příběhů určenou mladým mužům, jež bylo snadné ovlivnit. Na chvíli ji vyměnil za Browningův spis Prsten a kniha. Mary mu podala knížku v hnědém přebalu. Uchopil ji a přečetl si titul: Kapitál — Karel Marx. Uhladil pokroucené rohy a vytřeštil oči na natěsnané řádky záhadného gotického písma.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Návrat kapitána Johna Emmetta.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.