Jáchym Topol

Chladnou zemí

Jáchym Topol

Chladnou zemí

© Jáchym Topol, 2009

© Torst, 2011

ISBN 978-80-7215-608-5 (e-book)

DĚKUJEME, ŽE JSTE SI E-KNIHU ZAKOUPILI.

Vydána v Praze v listopadu 2011 jako elektronická verze 1.0 knižního vydání z roku 2009, 459. publikace nakladatelství Torst. (viz tiráž)

OBSAH

motto

1. kapitola  /  2. kapitola  /  3. kapitola  /  4. kapitola  /  5. kapitola  /  6. kapitola  /  7. kapitola  /  8. kapitola  /  9. kapitola  /  10. kapitola  /  11. kapitola  /  12. kapitola  /  13. kapitola  /

poděkování  /  poznámky

tiráž

na řece citu

a na svahu bez citu

plechový slunce

zakládá

kolonii děsu

P. Z., DG 307

Hle, mám cizí jizvy, odkud se tu vzaly?

DOROTA MASLOWSKA

1.

Zdrhám do Prahy na letiště. No, zdrhám, spíš jdu škarpou, trošičku obestřen mrákotným mrakem, protože piju.

Poslední dobou jsme se studenty terezínského Koménia pili dost.

Takže teď jdu podél silnice, často se ploužím příkopem, protože nechci, aby mě viděli policajti z hlídkovýho vozu.

Nechci, aby mě chytili, nechci, aby se mě ptali na požár v Terezíně.

Občas sebou do toho příkopu praštím, zaklesnu se tam, zádama do hlíny, jen tak tam jsem.

Takhle pomalinku jdu do Prahy na letiště.

V láhvi ještě něco zbývá, Sářino víno. Maso, které mi dali, jsem snědl.

Nechtěl jsem ho jíst, dlouho ne, ale pak to šlo, potřebuju sílu.

Měsíc už je skoro kulatý.

Terezínské valy z červených cihel mám dávno za zády, všechny ty zdi rodného města.

Města, které, jak říkával můj tatínek, založila císařovna Marie Terezie, od jejíchž časů jím prošly statisíce vojáků mnoha armád, císařovna Marie Terezie měla ráda vojenské přehlídky, říkal můj tatínek, major vojenské hudby, který terezínské přehlídky s kutálkou miloval.

Teď už jdu k městu dávno otočen zády, všechny ty ohromné terezínskojosefínské baráky jsou za mnou, stejně jako sklady pro miliony nábojů, konírny pro stovky koní, kasárna pro desítky tisíc chlapů, odcházím, jako odešli všichni obránci tohoto města, které bylo postaveno pro armádu… příval vojáků do města budovaného pro vojáky se zastavil.

A město bez armády se rozpadá.

Moje kozy, které spásaly trávu v pevnostních valech, prodali.

Většinu z nich.

Táta se toho nedožil.

Patřím k těm, kteří chtěli Terezín zachránit.

Moje maminka říkala, že jsem přišel na svět, když už mě s tatínkem nečekali, a taky často říkala, že podle ní by bylo úplně nejkrásnější, kdybych zůstal tak maličký, že bych se v případě potřeby dokázal schovat do náprstku. Živil bych se hrášky, kvůli kapkám mléka zápasil s kočkou, chodil opásaný malinkým hadříkem, byl bych maminčin Paleček.

Zpočátku mi to lahodilo, to se ví.

Ale nebylo zbytí, rostl jsem stejně jako ostatní.

Už mne netěšilo, když tatínek s taktovkou v rudém pouzdru pomalovaném žlutými kladívky a srpy odešel do práce a maminka utěsnila okna i dveře polštáři a dekami.

Dřív jsem prý tleskal ručkama, když maminka odstrkala nábytek od stěn.

Mezi všemi skříněmi a skříňkami, kredencí, překocenými židlemi, křesly a parádní válendou vytvořila bezpečný úkryt, hnízdo jen pro nás dva.

Radoval jsem se, když jsme se s maminkou v teplém hnízdě k sobě tiskli a objímali, dokud tatínek zase nepřišel a nevytáhl nás z bezpečí.

Svět venku byl obrovský a maminka do něj odmítala vkročit.

Jak to šlo, začal jsem jí zdrhat.

Co já vím, jak to bylo, jednou jsem se jí vyškubnul, vyvinul z voňavého objetí, odstrčil její vztažené paže, podlezl pod válendou, přelezl křeslo, bacil do kliky, otevřel dveře a pádil ven.

Přidal jsem se ale k ostatním dětem, lítali jsme po hradbách sem a tam, jako smyslu zbavení jsme padali do trávy a zas vstávali a vydávali se dál.

A Lebo!, toho jsme znali všichni, v Terezíně to ani jinak nešlo.

Byla tu také ta věc s mou maminkou.

Lebo jediný se s ní kamarádil. No to ne, ale květiny jí nosil.

A tety o moji maminku trošku pečovaly.

Ani nevycházela z bytu.

Ale vždycky se mohla spolehnout, že na Den žen nebo k výročí osvobození Sovětskou armádou jí Lebo dá obrovskou kytici polního kvítí, které nasbíral pod hradbami, daleko z dosahu mých mlsných koz, nebo že jí trošičku tajně předá kytici poprášenou červeným prachem k Svátku matek, ten se za komunismu neslavil, strýc Lebo mamince vždycky dával kytice a tety se usmívaly.

Kdysi si prý Lebo a maminka dokonce povídali, to já nepamatuju.

Já si naopak pamatuju, že máma v posledku už ani moc nemluvila.

Pořád už se jenom chtěla schoulit, zabrat co nejmenší prostor, hledala místečko jen a jen k nadechnutí, to jí stačilo.

Strýce Leba znaly v Terezíně všechny děti.

Dřív jsme mysleli, že Lebo se strýcovi říká podle jeho protáhlé lebky, ze které netrčel jediný vlas, domnívali jsme se, že náš strýček se jmenuje Lebka, ale nebylo to tak, vše mi vysvětlila teta Fridrichová, která jako děvče ukrývala malinkého Leba, čerstvé miminko, v krabici od bot pod svou pryčnou, protože její pryčna byla v rohu pryčnové místnosti odsouzených žen a dívek, a s tím jménem Lebo to prý bylo takhle: Starší pryčnové místnosti byla Slovenka, shodou okolností porodní bába, a ta, když v místnosti žen dítě tajně odrodila, nahlas, i když šeptem řekla to, co si prý všechny myslely: Bude potichu, alebo ho udusíme, řekla porodní bába, a to slovenské lebo se tak stalo Lebovým jménem.

Rodit a ukrývat miminka v pryčnových místnostech nebylo povolené, ženy ale doufaly, že Rudá armáda přispěchá do Terezína mílovými kroky, a měly pravdu.

Teta Fridrichová ani žádná z mých tet u samotného porodu nebyly, tajný porod řídily starší zkušené ženy, které jsou už mrtvé, litoval jsem, že mé tety byly tehdy tak mladé, mohly by říct, kdo byla Lebova maminka, ale vlastně je to fuk!, dívka, která porodila Leba, pak nejspíš zahynula ve shonu válečných dní, snad zmizela v některém z posledních transportů na východ nebo podle tet skončila nejspíš v tyfovém hrobě, za ilegální porod by stejně dostala kulku, to mi teta Fridrichová vysvětlila.

Ale stejně jsme si nedávaly pozor!, řekla, když vzpomínala na staré časy v Terezíně, seděly u ní zrovna tety Holopírková i Dohnalová, teta Fridrichová klouzala pohledem po stěnách svého maličkého bytu, kam jsem přišel vyzvídat, pak se v jejím hrdle ozvalo bublání potlačovaného smíchu, nakonec smíchy vyprskla a tety Holopírková i Dohnalová, které stejně jako ona žily zamlada v Terezíně, se také smály.

Lebo byl náš strýc, byl strýcem veškeré terezínské drobotiny.

To pro něj jsme prohledávali chodby, teprve maličko vzrostlí vešli jsme se do každého kanálu, kde občasná náplava, prkna z ohradníků spláchlá z luk povodněmi, zvláštně vydouvala vodu, v podzemí nic nehnilo, výstražné cedule umístěné Pomníkem byly k smíchu, šlo je odsunout dětskou dlaní a u nejzazších bastionů měly své kouzlo bunkry.

Bylo ale báječné najít si nějakou tu rouru, starý chlív jen pro sebe, předprseň hradeb, kam nikdo moc nechodil, kde se válely flašky a prezervativy, vtisknout se do kouta, cítit hrany a ohyby zdí a odpočívat.

Maminka mi vůbec nechtěla dovolit, abych chodil ven.

Měl jsi zůstat ve mně, říkávala mi. Co ti chybělo? Sama ven vůbec nechodila.

Bláznivá ženská.

Takhle trochu a jen občas na maminku hudrovaly moje tety ze sousedství, teta Fridrichová, teta Dohnalová, teta Holopírková a další.

To má z toho! Vona za to nemůže! Dyk trpěla jak zvíře!, povídaly.

Maminka nikdy nechodila ven, musela za zády cítit hrany a rohy místnosti, stačil jí maličký prostor na dýchání, do velikého prostoru už nechtěla, a přesto neumřela v blázinci, nikdy ji neodvezli, ani po aféře, kdy mě přivázala v komoře, abych nemohl do školy, ani po této a jiných aférách, kdy mě maminka nechtěla pustit do světa, ji nezavřeli, vždyť ona byla válečná hrdinka, tak si mohla dělat, skoro co chtěla, a přestože si po mém odchodu z města do učiliště vzala život, nikdo se nad tím nepozastavoval, nikdo její památku neočerňoval, neboť maminka byla oběť útrap čili válečná hrdinka, tatínkovi ovšem také nikdo neřekl ani ň, byl také válečný hrdina, takových bylo u nás v Terezíně spousta, vždyť i strýc Lebo, který jediný mamince dával obrovské kytice, byl za hrdinu považován, a to i vědátory a radními z Pomníku, přestože se v Terezíně za války pouze narodil, takže ze vší té hrůzy si nic nemohl pamatovat.

Strýc Lebo nás vedl, nás poslední zatvrzelé, poslední hrstku, obránce Terezína, strýc se v Terezíně narodil, v Terezíně chodil do školy, pracoval v Pomníku a pak z něj odešel, a především v Terezíně sbíral předměty.

Se strýcem Lebem a Sárou, která k nám přišla ze světa první, jsme založili komunu Koménium, naši mezinárodní školu pro studenty z celého světa.

Ten název vymyslela Velká Lea, která přišla do Terezína hned po Sáře, nazvali jsme náš institut Koménium, podle učitele národů Jana Amose Komenského, který tvrdil, že škola má být hrou.

Celá věc ale skončila v troskách, dokonce v plamenech, a já teď zdrhám do Prahy.

To zařídil Alex, Bělorus.

On mi tuhle cestu zařídil, neboť jen já mám hlavu plnou Leba, Lebových plánů, a především jeho adres a kontaktů, ze kterých jsme dojili peníze, a všechno tohle bohatství, kontakty, mám ukryté ve flešce, v malinkaté technověcičce.

Říkám jí Pavouček.

Lebo je jediný člověk na světě, který nejenže se v Terezíně narodil, ale také v něm prožil celý život.

A vše, co souviselo s Terezínem, ne s jeho slavnou a vojenskou minulostí, ale hlavně s jeho hrůzyplnou válečnou historií, bylo Lebovou vášní, měl desítky let na to, aby shromažďoval předměty a také sbíral své kontakty, které mu měly pomoci zachránit město. Kontakty vydal mně, abychom z nich dojili peníze ve prospěch Koménia.

Neboť Lebo trval na tom, aby Terezín zůstal uchovaný celý, se všemi chodbami, pryčnami, sklepy, čmáranicemi na zdech a také se svým životem, se všemi obyvateli, zelinářstvím, mandlem, vývařovnou a tak dál.

Já ty lidi všechny znám.

Lebo si nepřál, aby z celého Terezína zbyl jen Pomník a naučná stezka, budovaná vědátory, tohle si nepřál nikdo z nás, posledních obyvatel.

Mám všechny Lebovy kontakty v Pavoučkovi, svírám ho v kapse.

Protože mám Pavoučka, mám kam utéct. To zařídil Alex, chce, abych mu v jeho zemi pomohl. Chce pokračovat v Lebově plánu ve své zemi.

Jdu teď nocí, je plná zvuků, hukotu aut, sviští tu po silnici na Prahu. Jdu škarpou, často sednu do příkopu, uvelebím se, záda vtisklá do hlíny, sním.

V Terezíně jsem mezi valy vodil kozy, stádečko, vypásaly trávu, bylo to nutné kvůli obranyschopnosti i kráse hradeb, často jsem stádečko vodil k nejzazším valům, což byla čestná povinnost, jak říkal můj táta. Z pražské strany byly tyto hradby vždy první, které spatřily četné delegace přijíždějící uctít české vlastence umučené v Malé pevnosti i četné židovské vězně umučené a jinak pobité všude v Terezíně či vyvezené do táborů smrti na východě. Ano právě tyto hradby z červených cihel, poslední z Terezína a první z Prahy, jsou vizitkou pevnostního města, říkal můj táta major, a jistě právě proto měly čestnou předprseň, totiž obrovský rudý transparent s nápisem: SE SOVĚTSKÝM SVAZEM NA VĚČNÉ ČASY A NIKDY JINAK, až sem jsem leckdy hnal své stádo koziček, tohle byla poslední hradba pevnostního města.

Nejčastěji ale moje stádečko spásalo trávu hned pod hradbami, moje kozy milovaly trávu červenou prachem udroleným z cihel hradebních zdí.

Můj táta major patřil k osvoboditelům Terezína, dorazil do města v posledních dnech války, potkal tu moji maminku a posléze proslul pořádáním vojenských přehlídek na terezínském náměstí, tom obrovském apelplacu postaveném za Marie Terezie.

Tátova kutálka mi pořád zní v uších, vyhrávala, když jsem byl malý a skrýval se za koberci, gauči, zrcadly, křesly a tak dál v maminčině náručí a dýchal vůni z jejího krku a krásné tváře, i později, když jsem jí zdrhal na hradby a do bunkrů a s ostatními dětmi, když jsme pásli a hráli si v bečení kozího stáda, i tehdy jsme slýchali terezínskou kutálku, patřilo k povinnostem nás, nejmenších terezínských, vodit kozy mezi pevnostní valy, pak mi to táta zatrhnul a jel jsem do učiliště, tam mě měly ukout další vojenské pochody.

Moji vrstevníci se také rozcházeli do vojenských učilišť, a kdo na to neměl, tak šel alespoň k pomocnému vojsku, holky za pradleny nebo kuchařky nebo kurvičky, hoši za vozataje a minéry, i ti úplně nejblbější se chytli jako pacholci na jatkách, ale já byl syn majora, tak pomocné vojsko nepřicházelo v úvahu.

Jatka byla v Terezíně, to bych bral, mohl bych tam vodit staré kozy, od hradeb to bylo, co by kamenem dohodil, hned u hřbitova, ale musel jsem do učiliště a moje maminka umřela hned den poté, kdy jsme s tatínkem odjeli, tety mi pak řekly, jak to bylo: tatínek se vrátil ze zkoušek plukovní hudby, provedl těch pár naučených grifů, jak se dostat do bytu, kde byl nábytek narovnaný a stěsnaný tak, aby pro maminku vytvořil bezpečnou skulinu, vhodnou pouze k dýchání, tentokrát ale tatínek maminku stisknutím kliky oběsil, ona se uchystala vkleče zabrat co nejmenší prostor, to bylo její.

Byla bláznivá!, řekla teta Fridrichová. To měla z toho šoku v jámě!, řekla teta Holopírková. Ubohé dítě!, řekla teta Dohnalová, když mě, plačícího, ukryla za svou širokou, všelijak poblemcanou zástěru, ale já už nebyl dítě, já byl dezertér z učiliště a na to byly tresty, ulička s metlama, uvázání, stovky dřepů, taky pohrdavý chechot osazenstva za svistotu lískovky a především sviňská basa, vojenská, ale na to já kašlal, já chtěl domů za kozama, na tresty já kašlal, a taky jsem měl pravdu, nic se mi za tuhle dezerci ani za ty další nestalo, vždyť můj táta byl major.

A táta byl ze mě nešťastný a za dezerce mě mlátil, což se mu nakonec nevyplatilo.

Moje neštěstí zas pramenilo z toho, že jsem musel studovat, potácet se po odlehlých prostorách střelnic a také učeben s obrovskými okny, kudy mi na záda dopadl celý svět, zdrhal jsem tedy, kdykoli to šlo a nakonec i kdykoli to nešlo, neboť jsem se dokázal protáhnout i utěsněnými vchody, vždy jsem nějak našel průlez, i když mě zavírali, a nějak se dostal domů, pak mě vždycky nacházeli ve výklenku hradeb, kde prkna a cihly tvořily kozí chlív.

Tam můj táta major chodil najisto.

A šup zase do učiliště.

V učilišti mě donutili studovat angličtinu, jazyk nepřátel, a ruštinu, jazyk přátel, učil jsem se tedy stále, přežíval jsem tam tíhu okolního světa tak, že jsem koukal pouze do učebnic, seshora dolů, zapřel jsem se o učebnice očima, takhle to v učebnách nakonec šlo a co víc! Snad hlavně díky vnuceným jazykům, ostatní z učiliště si stejně nepamatuju, jsem se stal Lebovou pravou rukou, byl jsem platný při budování Koménia, čímž jsem vlastně pokračoval v tatínkově odkazu, pracoval jsem pro Terezín, a jak mi později vysvětlil Lebo, když mi položil na rameno svou ohromnou ruku… po svém jsem bránil tatínkovo pevnostní město, takže koneckonců třeba by na mě byl můj otec, přes naši poslední hádku, kterou nepřežil, hrdý.

Je to možný.

Nakonec mě z učiliště vyhodili, přestože můj táta byl major. Já se na vojnu nehodil.

Vrátil jsem se pást kozy a byl jsem tehdy šťastný, protože ostatní chlapci i dívky odrostli, nová drobotina tu nebyla, zůstal jsem se stádem sám.

Kozy, to nebyla v Terezíně žádná venkovská zábava či jen tak obživa, kozy jsou symbolem pevnostních měst, jsou to bojové biologické stroje.

Kozy čistily od plevele a trav a křovin průchody mezi hradbami, citlivá místa opevnění, ať už byly divem vojenské techniky pruské kanóny, oblé stěny francouzských bastionů, německé Tigry, sovětské kaťuše, zvané Stalinovy varhany, či kterékoli pozdější hlavně vykované kladivy studené války, jen kozy svými mlsnými hubami a nekonečnou spotřebou travin udržovaly hradby v čistotě.

K čemu by byla celá ta rozvinutá vojenská technologie, kdyby se zapleveleným příkopem dokázal k branám města proplazit jeden jediný odhodlaný pěšák a i tou nejprimitivnější bazukou otevřít průlom?

Zmizí-li kozy, každé pevnostní město padne.

Tatínek mě ovšem s kozami nechtěl nechat, bylo mu to pro mne málo, on chtěl, abych se učil šéfovat a velet, proměňovat svými rozkazy lidi ve stroje a tak dál. Hádali jsme se tehdy děsivě na hradbách, pokrytých červení, tam cihly stovky let drásané studenými větry vypouštějí v mikroskopických obláčcích prachu červeň, podobně jako podmořská zvířata vypouštějí krycí barvu. Ke konci naší hádky tatínek musel pochopit, že jsem vyrostl tak, že mě už mlátit nemůže… táta se chytil za srdce a taky chytil mou ruku, napadlo mě, že mě chce svrhnout z hradeb, já ale stál pevně, to on se sesmekl a padal, žuchl na záda do červené trávy, hlouček mých koz se rozprchl, slézal jsem dolů a uklidňoval je voláním, tatínka jsem oživoval přesně podle instruktáží z učiliště, ale marně.

Měl obrovský vojenský pohřeb, jednotky se seřadily na hlavním terezínském náměstí a v rachotu dělostřelby pochodovaly městem až do večera, na pohřbu hrály nejslavnější vojenské hudby z okolních posádek, byl to snad nejkrásnější pohřeb v celé historii Terezína, povídaly moje tety i náš soused, zelinář Hamáček. Pohřeb se všem líbil. A samozřejmě mi blahopřála také spousta vojáků, kteří tehdy ještě žili ve městě. Pak mě ale zavřeli.

2.

Za otcovu smrt jsem dostal mnohaletý trest, ale o tom se nemá cenu bavit. Po propuštění jsem šel do nejbližší hospody.

Moji spoluvězňové říkali, že se to tak dělává.

I spoluvězňové, které jsem vyprovázel k propadlu, říkali, že by raději šli někam do hospody, do nejbližší putyky na Pankráci.

Pan Mára, technický pracovník, měl v popravčí místnosti stůl a na něm veliký, předpotopní počítač s blikající zelenou obrazovkou.

Pan Mára byl kdysi zavřený a odsouzený při velikém procesu s kybernetiky, zrádci lidu.

Vedení věznice ovšem vědělo o jeho mimořádné technické zručnosti a nakonec se věci vyvinuly tak, že se stal popravčím.

Socialistická kybernetika zůstala jeho vášní.

Staří kati ke svému uklidnění prý potřebovali vodku, celé kýble, pan Mára byl ale člověk oddaný moderní době, technik, on vynalézal hru.

A to těšilo vysoké důstojníky i prosté chlapce ze stráží.

Byl jsem mu k ruce.

Jak šly roky, jak roky ve zdech věznice letěly a vlekly se, pamatuji i jeho stále se zmenšující a zlepšující se počítačové zařízení.

Proč jsem byl panu Márovi k ruce právě já?

Bylo třeba popravit jednoho banditu, Slováka, obra. Čtyři bachaři s ním měli co dělat. Vedli ho v řetězech, třásl se, kopal, převrhl mi kbelík, já vytíral chodbu. Když se bandita zastavil před prahem místnosti pana Máry, ztuhly mu hrůzou nohy, pomohl jsem mu.

Pak mě zase povolali. A pak zas.

Ředitelství věznice žaslo, že vězni, které jsem vodil já, nekňourali, neřvali beze slov jako zvířata, nebili se s dozorci, byli klidní a tiší… tušil jsem, že je to kvůli mému klidu, moje hlava, můj duch, moje nohy byly uvyklé zákrutům terezínských chodeb a taky šeru a betonu kobek a bunkrů a železu katrů, takže nic z mého těla ani ducha se proti místům smrti nebouřilo, ani jsem nezvracel, ani jsem se nemusel tajně modlit, ani jsem neměl děsivé sny, ani jsem po výkonu trestu nepropukal v pláč, což se prý mnohdy stávalo bachařům, kteří předtím, než vedení věznice objevilo mou schopnost, byli jako poslední doprovod ustanoveni rozkazem a museli být zaplaceni, já nebyl placen, mně se krátil trest… můj klid musel nějak proudit do vězňů, bachaři ani spoluvězni je vodit nechtěli, mně to bylo jedno… chodit kolem cel smrti, plahočit se chodbama k propadlu… taková místa já znal odmalička, na Pankráci se za mých časů popravovali vrahouni, státu nebezpeční podvodníci, znásilňovači, krutý banditi, za mých časů už nešlo o válečné hrdiny, jako byli třeba moji rodiče, takoví hrdinové byli už většinou pod drnem. Tak co… říkal jsem si a vedl vězně na jejich poslední cestu, podrývači socialistického hospodářství, znásilňovači i bezcitní vrahouni věděli, kam jdou a proč tam jdou, suroví jsme s panem Márou nebyli nikdy, jen rázní.

Ve chvílích klidu jsem pak sedával vedle něj, sledoval jeho ruce obsluhující technické zařízení, dlouhé prsty pana Máry tančily po předpotopní klávesnici, čekali jsme na šifrovaný rozkaz ředitelství věznice vydaný rozhlasem, třeba: Blok B k zazimování připravit!

A na tento či jiný smluvený pokyn jsem vstal a šel do cely a vyzvedl vězně za dozoru bachařů a pak sám a klidný jsem ho vedl chodbami až k panu Márovi, který zatím připravil vše potřebné.

Některým se před poslední místností na čele zaperlil pot, nohy jim ztuhly jako tehdy Slovákovi, pomáhal jsem jim… s panem Márou jsme tomu říkali, že se zasekli… i ti nejklidnější, kteří při chůzi chodbami mlčeli anebo si mě naopak žertovně dobírali, třeba jak se těším na zítřejší šlichtu… i takoví se někdy zasekli v náhlé hrůze, bylo jim šoufl, na zvracení… moje síla a můj klid na prahu provazárny přestaly fungovat… pan Mára si ale vždycky poradil.

Při výkonu trestu jsem neasistoval.

Já se jen podílel na přípravách k trestu a po jeho výkonu někdy pracoval s kbelíkem a hadry a saponáty, to nemá cenu se o tom šířit.

Už to dělat nechci.

Mezi výkony trestu, ke kterým vozili vězně z celé republiky, byly mnohdy pauzy.

Tehdy mi pan Mára často vydal rozkaz, abych sedl za počítač, moje prsty, vybledlé ze saponátů, vylouhované v nesčetných kbelících vody brzy svištěly po klávesnici, hrál jsem hru, ve které tečky, poletující na blikající obrazovce, prolézaly ohrádkami a střílely po sobě, hrál jsem tu předpotopní hru a zapomínal, kde jsem a kdo jsem, zapomínal jsem na ten křik a chropot, v rejdění blikajících teček jsem zapomínal na hovna padající a tekoucí z nohavic, zapomínal jsem na tváře těch, ze kterých se jejich smrtí stali panáci, zapomínal jsem, že i já se stávám panákem, figurou, reagující na povely z vězeňského rozhlasu a na povely pana Máry, zapomínal jsem, že ostatní ve vězení mě nenávidí, hrál jsem, ta napínavá hra byla dost možná jednou z prvních počítačových her na světě.

Pod vedením pana Máry jsem už nepsal dvěma prsty jako na starodávném psacím stroji v učilišti, bušil jsem do klávesnice všema deseti, po čase jsem byl skoro tak dobrý jako pan Mára a on podle mých výkonů i nastavoval parametry hry, kterou zrovna vynalézal.

Chtěl, aby to byla výchovná bojová hra.

Hru jsme stále zdokonalovali.

Pan Mára si mě mohl vyžádat kdykoli.

Já tehdy už obýval samostatnou celu, ředitelství věznice se obávalo, že by mě spoluvězni zabili.

Mám veliký sen, říkal pan Mára, totiž připravit svou hrou všechny lidi, hlavně děti milující novinky, na veliké světové vítězství nad fašismem.

On pan Mára byl, přes své tehdejší uvěznění, samozřejmě voják a komunista.

Technický pracovník věznice Pankrác ovšem ani jiný být nemohl.

Jednou tyhle hračky, ukázal pan Mára na blikající počítač, z něhož všude trčely a vinuly se dráty a drátky, propojí lidi na celém světě a já budu u toho. Co hodláš po vypršení svého trestu dělat ty?

Myslím, že jsem pokrčil rameny.

Takhle se mě pan Mára vyptával krátce před zrušením trestu smrti v Československé republice.

Trest smrti byl totiž nařízením nejvyšších míst nakonec zrušen. Naštěstí. Vždyť kdyby trval, snad by mi vůbec nedovolili odejít.

A jednoho dne vypršel i můj zkrácený trest.

A já vyšel ven.

Nejdřív jsem koukal, kde jsou ty putyky.

Vždyť o pankráckých putykách snili mnozí spoluvězni, právě tam na ně po propuštění čekávali otcové, matky, přátelé, přítelkyně, bratranci, děti i manželky, často je tam ihned po propuštění očekávalo hřejivé objetí potetovaných souputníků.

Mne čekal Lebo, ten žádné tetování neměl, jako miminko ho netetovali, nevěděli o něm.

Po propuštění jsem tedy šel do nejbližší hospody, mířil jsem tam, vždyť jsem neměl kam jít, co dělat, neměl jsem rodinu, ani žádnou přítelkyni jsem neměl.

To všechno se mělo změnit.

Před hospodou stál Lebo. Věděl, kdy mě pustí, a před věznicí se mu čekat nechtělo, jak vysvětlil.

Vypadal úplně stejně, jak jsem si ho pamatoval. Starý pán v černém obleku. I když on zase tak starý nebyl, vždyť tety mu říkali: hochu.

Byl tam a čekal na mě. Lebo, obr, na jehož žilnatém krku strmí holá lebka.

Do putyky jsme nešli. Na to nezbývala ani chvilička. Jeli jsme domů.

Prskající škodovku řídil pan Hamáček. Ten, stejně jako já, zestárl. Tety mi po něm poslaly mléko, chleby se špekem a vařená vejce od terezínských slepic.

Leba jsme jako strýce oslovovali všichni, drobotina, školní mládež, my, vzniklí z vojenské posádky města Terezín.

To on nad námi bděl, když jsme prolézali terezínskými kanály, konírnami, v nichž omítku pod vyklenutými terezínskojosefínskými stropy kdysi dávno servalo nepokojné ržání bitevních hřebců.

Naši otcové a matky byli vojáky, neměli na nás čas, udržovali pevnostní město v chodu a to bylo dobře.

Moje matka voják nebyla, ale když jsem vzrostl, bylo lepší chodit za Lebem.

A teď jsem s ním byl zas.

3.

Lebo nás povzbuzoval, když jsme prolézali kilometry zakázaných chodeb pod Terezínem, a nikdy nás nezradil, když jsme v labyrintu pod zemí dupali po starodávných cedulích Ostorožno, tif! nebo Zákaz vstupu! nebo Achtung, Minen! a nacházeli další a další skrýše v kanálech, pískem jemně poprášené, zapomenuté sklady pryčen či plynových masek, průchody a prolézačky, a vůbec nás neodradilo, když jsme našli trochu už do podzemních písků sesutou popravčí komoru plnou vypálených nábojnic. Donesli jsme je Lebovi. Strčil je do kabely.

Lebo dokázal zapískat na nábojnici nejpronikavěji z nás, pořádal báječné závody v katakombách, stopoval čas našeho běhu sem a tam v stříkavé podzemní vodě na opravdových stopkách a i ty nejmenší, vyplašené špunty, kteří se v té tmě a chladu ještě tu a tam ztráceli, vždy uchlácholil nějakou povídačkou.

Bylo fajn se s Lebem kamarádit.

A Lebo byl nejšťastnější, když jsme mu obkreslovali a opisovali nápisy vyryté skobami a klíči a nehty do chodeb a bunkrů, hluboko pod zemí, iniciály a data a krátké vzkazy, to všechno strkal do své velké černé kabely, neboť jeho vášní bylo shromažďovat, znát a pamatovat si vše, co souviselo s dobou, kdy bylo pevnostní město vězením a mučírnou a popravištěm.

Chtěl to všechno najít a uchovat.

My, děti, jsme to tak nebraly.

Prolézali jsme katakomby, brodili se v loužích plných slepých podzemních čolků, v plamíncích svíček jsme zkoumali i bunkry a palebné sruby pod nejzazšími bastiony, hoši i děvčata, budoucí vojáci a vojačky, očarovaní věčným šerem, krápáním vody, brzy jsme si vyměňovali plaché polibky a letmé dotyky, to v mihotání svíček a vůni kapavého vosku ani jinak nešlo, vždyť jsme byli pořád spolu a snad jsme i tušili, že časem nás odvelí do učilišť, a to třeba i do vzdálených posádek, nejraději jsme si hráli v průlezech mezi hradbami a všude v zapomenutých děrách města, co nejdál od lidí.

Na pastvu jsme chodili s kolíky i bez kolíků. Koza na řetěze do večera vypase v trávě kolo. Druhý den se kolík bodne o kus dál.

Za slunných dnů, a nebylo jich málo!, jsme často nechávali kozy pobíhat volně, samy se vždy vypravily tam, kde byla tráva nejhustší. Když koza utekla, lehce jsme ji vystopovali podle černých bobků. Najít je bylo v červené trávě snadné.

Lebo ale už tehdy věděl, že je rozhodnuto a že dny Terezína jako živého města jsou sečteny. Že armáda z města odejde.

V Pomníku to věděli taky.

A Lebo věděl, že jediná část města, která zůstane zachována, je Pomník s vědátory, kteří jsou za své tučné prepebendy, jak Lebo říkal, jedna ruka s vládou, a je jim tedy fuk, že město bude strženo.

Proto byl strýc Lebo posedlý každou skobou, každým nápisem, každou nábojnicí, každou kostičkou, kterou jsme mu ze svých toulek donesli.

Chtěl to všechno zachránit.

Jako kluka mě ani nenapadlo se ho ptát proč. To nikoho z nás. On se ani s nikým, kdo se ho ptal, proč město zachovat, nebavil. Tu odpověď pro svět si pak vymyslel novinář Rolf. A když se budu chtít zeptat teď, totiž proč tohle město zla nakonec nenechat spadnout, zarůst trávou, všechnu tu dávnou smrt, tu dávnou bolest a hrůzu, proč to nakonec nenechat zmizet, tak Lebo už mi neodpoví… uslyším už jen tichounký ševel v trávě, to se rostliny plazí přes stržená břevna zčernalá ohněm, místo odpovědi slyším už jen ozvěnu kroků v ruinách, krápot spodní vody v katakombách, už je konec, teď už mi neodpoví nikdo, protože se to stalo, město Terezín padlo.

Pan Hamáček jel dost pomalu, a tak jsem zíral… po silnici se za mých časů na svobodě k Terezínu občas řítily roje vládních šestsettřináctek, totiž pokud bylo nějaké to válečné výročí… jinak se tu ale kodrcaly koňské povozy, jézeďácké traktory a tu a tam pár auťáků zbědovaných jako kára pana Hamáčka… teď tu svištěly vozy jeden za druhým… a pan Hamáček mi vysvětlil, že zatímco jsem byl v base, Čechy se spojily s Evropou a přijelo sem obrovské množství nových aut nejrůznějších druhů… Také jsem užasl nad benzinovými pumpami, takhle vznosné a čisté jsem si dosud představoval planetární lodi… a když pan Hamáček svou škobrtavou škodovku u jedné takové pumpy zastavil, raději jsem ani nevylezl, vždyť celý ten ohromný prostor venku by mě sevřel, ani z okénka jsem nevykouk… a to jsem ještě netušil, jak se změnil Terezín.

Netrpělivě jsem vyhlížel ceduli s nápisem SE SOVĚTSKÝM SVAZEM NA VĚČNÉ ČASY A NIKDY JINAK, která po celý můj život označovala nejzazší stanoviště kozího stáda, ale teď zmizela, nebyla tu, okrajem hradeb se stalo dlouhé, rozmoklé pole, jeli jsme rovnou do města.

Uvítalo mě ticho, ticho ještě ne mrtvého, ale zbídačelého města, města, které se po odchodu armády propadlo do strašlivé bídy.

Sem už nikdo ani nechodil.

Těch pár turistů se motalo kolem Pomníku a po těch několika naučných genocidních stezkách, které tu Pomník zavedl.

Pan Hamáček projel Manéžní branou, zastavil svou rozhrkanou škodovku na Ústředním náměstí a já ustrnul.

Přestože jsem byl posílen mlékem, špekem i vejci, ustrnul jsem, neb mé tety, jedny z mála původních obyvatel, které tu zůstaly, protože neměly kam jít, vypadaly jako stařenky… a těch pár dalších lidí, kteří k nám tu a tam porůznu klopýtali přes cihly a šutry a trámy, co se všude válely, vypadali jak trosečníci s vlasy všelijak povlávajícími, vítali mě jako syna města, starci, babky a pár postarších mátožných chlapíků, mentálů a kriplů, bývali to vojáci, dnes všelijak zmrzačení, bydlili v děrách města.

Už tehdy podzemní chodby města Terezína postupně zavalovalo zdivo, všude tam pleskala černá podzemní voda, mohutné brány, projektované tak, aby vydržely útoky pruských kanónů, se pomalinku drolily, už nikdo neplel trávu v obranných valech.

Kozí stádo? Ty moje pomřely, anebo byly tak prastaré, že jsem je nepoznal. Nevím, bylo tu i pár mladic. A jeden jediný kozlík, Bojek, trkavý a zpitomělý, téměř slepý starý kozel, ano, ten se mi snad jako mláďátko s bezbřehou zvířecí něhou kdysi tulil k strupatým chlapeckým kolenům. Na tu dávnou náklonnost jsem nezapomněl. Beru to tak, že je to on.

Výstrahy, že mentálové kozy kradou, jedí či prodávají, jsem vzal na vědomí. Hned po ubytování jsem se ujal své povinnosti být se stádem.

Lebo a starý pan Hamáček mě vzali do jednoho z domů na Ústředním náměstí, domu, který zabrali, a tak se stal centrem rozpadávajícího se Terezína.

Bydleli v místnosti, kterou zcela zaplňovaly starodávné pryčny, na jedné z nich se prý Lebo ilegálně narodil.

Pomník zde plánoval vybudování kanceláří, ale to mu zatvrzelci překazili.

Na jednu z pryčen jsem hodil igelitku s kartáčkem na zuby a poloprázdnou pastou, víc jsem toho neměl.

Žínku, svetr, ponožky a pár dalších věcí po lidech, kteří odešli, mi pak daly moje tety a bydlel jsem.

Tenhle dům, brzy známý jako Koménium, byl squat, obsadil ho Lebo a pár dalších, jejichž domy, stejně jako můj rodný domek, už byly zbourány. Byla to klubovna zatvrzelců, kteří se ve městě rozhodli zůstat. Nebo tu zůstat museli, protože je nikdo nikde nechtěl.

Do dolního patra teta Fridrichová, která ještě udržovala v chodu svůj mandl, a další tety nanosily vařečky, pánve, hrnce a tak dál a zbudovaly tu vývařovnu.

Nic velkého, po všech těch kantýnách hlučících mužstvem či klubech pro důstojníky, jako byl můj táta, to bylo ubohé místo. Ale polívka a čaj tu byly k mání téměř vždy.

Učenci a vědátoři a radní k nám z Pomníku nechodili. Ošetřovali své státem placené turistické stezky, poukazující na válečné hrůzy, a ruce v rukou vládních inženýrů proháněli prsty po mapách mizejícího města a těmi prsty ryli čáry zmaru.

Lebo se s radními a učenci z Pomníku rozešel. Za jeho nekompromisní požadavek, že totiž z města nesmí zmizet ani cihla, a to ani v moderní době, jak říkal, se mu zpočátku vysmívali, ovšem jen po straně… neboť Lebo se v Terezíně za války narodil a už při vyslovení tohoto faktu tuhla mnohým krev v žilách, takže nějaký prskavý výsměch přímo do Lebovy kostnaté tváře by pro vědce a radní nebyl vhodný.

Zpočátku vědci proti Lebovi povolali některé z lidí, kteří Terezínem prošli jako vězni, a ti často říkali: Ano, konečně, ať jde město smrti a ponížení do prdele! Ať je konečně vymazána železniční stanice, odkud jely na východ statisíce a nevrátily se! Ať už je to jen v učebnicích!

Jiní byli zas jiného názoru, diskuse střídala diskusi a cihly se drolily.

A vláda, navedená vědci a radními, rozhodla.

Zůstane zachován pouze Pomník, město ne, protože na to nejsou peníze.

Lebo se do hádek nepouštěl a stáhl se z Pomníku do města. Bylo jasné, že protože se v Terezíně otužil jako miminko, má proti daleko starším vězňům časovou výhodu. Nechtěl ji ztratit v diskusích.

Staré domy. Rozbitá dlažba. Čurky špinavé vody tekoucí z popraskané kanalizace. Pelechy koček a holubí hnízda v rozpadajících se kasárnách. Celé to rozbité město pod Pomníkem.

Nechtěli nás tam. Vadili jsme bagrům. Pár neopatrných mentálů bylo snadné odchytit a nastrkat do blázinců, pár babek i dědoušků se nechalo obalamutit, kývli na cestu někam do bytovek a jejich stopy se ztratily ve světě.

My, poslední obyvatelé, jsme se ale nevzdávali.

Většina z nás se nastěhovala do domu na Ústředním náměstí.

Leba v Pomníku rádi neměli. Ale proti tomu, jak ho nesnášeli později, když jsme se spojili se světem a Lebo se stal Strážcem Terezína, to ještě nic nebylo.

První dny jsem jen tak coural po smutném městě a utvrzoval se ve svém žalu. Lebo mě nechal.

Ale brzy jsem pochopil: teď je Lebo strýcem jenom pro mne.

Všichni moji spolužáci, všichni z toho hejna, kteří tu pod Lebovým vedením prolézali katakomby, brodili se v podzemních říčkách a nacházeli předměty z doby jeho dětství, všichni byli rozprášeni ve světě, kdo mohl, ten z města odešel.

Toho večera jsem se tedy díval z drolících se hradeb sám, obhlížel jsem vysokou, roky pořádně nespásanou trávu ve valech a myslel na město.

Kozičky jsem zahnal do chlíva, vratká dvířka jsem obtočil řetězem, byla to výstraha, znamení, už tu jsem, vrátil jsem se, pozor!… nepřál jsem si, aby mentálové zabili a snědli další kozy, otrhanci Kamínek nebo Kůs, ty jsem měl hlavně v merku, jistě by se s kořistí rádi stáhli někam do sklepení, měli tam své bezdomovecké kóje plné dek a hadrů, v zimě se stahovali k teplovodním trubkám… ano, mé stádo bylo vyprodané, vybité a zplundrované jako město, starý kozel Bojek, kdysi trkavá bestie, už se jen plouží, pokulhává, neboj, nedám tě, Bojku, slíbil jsem mu.

Kde jsou všichni?, ptal jsem se mlčících hradeb.

A vtom jsem si uvědomil, že stojím přesně na tom místě, kde můj tatínek po krátkém zápase se mnou žuchl z hradeb na záda do červené trávy.

A snad jsem, ve svém zamyšlení, promluvil nahlas. A uslyšel jsem strýce Leba.

Jako by tu nikdo ani nikdy nebyl, viď, řekl.

Přišel za mnou. Ve svém černém obleku splýval s chmurnou masou večerního obzoru. Jen jeho oči v ohromné lebce zářily.

Víš, tvůj táta by taky nesouhlasil s koncem města, pravil. Byl městu oddaný. Vždyť právě někde tady, mávl Lebo rukou z hradeb do setmělé červeně pod námi, vytáhl z hrobu tvou maminku.

No, hrobu, povídá Lebo po chvilce, kdy se odmlčel a polkl, jáma to byla. Já byl malinkej, já to nepamatuju, ale ty jámy tu prý byly všude.

Cože?, povídám naléhavě, neboť tuhle kapitolu jejich života jsem neznal.

No, vytáhl ji, povídá Lebo. A pak mi na setmělých hradbách řekl, co mu kdysi vyprávěl můj tatínek.

Uštvaný byli, to víš, všichni ti sovětský bojovníci a osvoboditelé Terezína, když jejich formace dorazily Manéžní bránou na Ústřední náměstí. Byl tu totiž tyfus, víš? Ani vody se nemohli napít, leckdo z nich snad měl v čutoře vodku, ale tvůj táta ne, to byl pouhej kluk a ohromně ho tížil vojenskej buben.

A tajdle dole, máchl Lebo pravicí z hradeb, tajdle si šel odpočinout, odložil buben do trávy u jam a najednou kouká! Co se to v tom hrobě mele? Na hromadě mrtvol sedí nahá holka, učiněná kostra, a mává na něj. Tak utrh popruh od bubnu, hodil jí jeden konec a z jámy ji vytáhl. Byla to Češka, pochopil rázem ze šepotu, který se dral z jejích vyprahlých a rozpukaných rtů, a to byl pro něj, českýho kluka, úplný svátek, slyšet ten jazyk zase, při bojích a útocích, kdy Rudá armáda letěla na pomoc bojující Praze, mlátil do bubnu, nebavil se s civilama, to dá rozum.

Rudá armáda ho sebrala v nějaký vymordovaný český vesnici v Karpatech nebo snad na Ukrajině, no jo, z tvýho taťky byl syn pluku.

Holku teda vytáh, položí ji do trávy a hned si slík rubášku, aby zakryl její otřesnou, kostnatou nahotu, byl slunečný květnový den, když se vaši seznámili. A to už slyšel smích staršinů, vedli právě společně s povstalými a ozbrojenými Čechy do v těch dnech už vyprázdněnýho tyfovýho koncentráku zajaté Němce, celkem asi čtyři tisícovky, stovky žen a dětí tam pomřely, dost možná, že pár těch kostiček a vzkazů a sponek, které jste mi donesli, bylo od nich, já to nerozlišuju. No, tak Rusové a Češi hnali kolem tyfových jam do tábora Němce, ale pár staršinů se pod hradbami od formace odpojilo a jdou k tvému tatínkovi, svému spolubojovníkovi, a maj vodu! Jo, dali napít i holce. Holku si ale teďka necháš!, povídali mu staršinové a tak jako čerchmantsky se šklebili. Hele ho, najde si holku, moloděc! Tak vystrojíme svatbu, no ne? To oni tak vojácky žertovali, ale tvůj táta, zblblej přestálou žízní, prej horečnatě kejv a měl ten svazek s českou holkou za jistej. Vojenský felčaři holku proti veškerýmu očekávání vykurýrovali, měla tyfus, to se ví, a navíc byla prej úplně zesláblá porodem!, představ si, povídá Lebo a já cítím jeho ruku na rameni a nechci se ho na nic ptát.

Víš, proč byla v jámě? Pořádkový orgány ji odsoudily k trestu smrti, protože tady v Terezíně otěhotněla, to bylo to její provinění, povídá mi Lebo.

Ale Rusové přišli tak rychle, že všechny odsouzený už Germáni postřílet nestačili, tak proto seš na světě, víš?

Já tohle nevěděl a teď už je mi to jedno!, povídám mu a dupnu, až se maličko zvíří červený prach.

Chápu tě, povídá, mně už taky dávno začalo být úplně fuk, kdo moh být mým otcem, nejspíš ho stejně zabili, tak co, pokrčí Lebo rameny.

Stojíme, koukáme z hradeb… máma mávala na tátu z jámy, která stála zhruba na místě, kde můj táta spadl z hradeb, a to mi přijde trošku podivný.

No a co, pokrčím rameny úplně jako Lebo.

A zas mi Lebo položí obrovský pařát na rameno. Koukáme na sebe. A v té chvíli mezi náma probleskne úmluva, že o rodičích už se spolu bavit nebudeme.

Je mi jasný, že každá žena by se tak jako moje maminka z té jámy vyhrabat nedokázala.

A Lebo kývne a zas pokrčí rameny, já taky, aha, myslel jsem nahlas.

A pak Lebo povídá, že staršinové vystrojili svatbu, válečnou terezínskou svatbu… Tvůj táta tu s maminkou zůstal a časem vydupal ze země nejslavnější československou plukovní hudbu, vojenskou kapelu města Terezín, známou i všude za hranicema města a to, zvlášť jako čin původně ubohýho armádního kluka, mrňavýho tambora, nebyla žádná legrace, to mi věř! Tvůj táta své síly věnoval městu, to přece víš! Měl bys v jeho odkazu pokračovat.

A teď se mi Lebo poprvé svěřil se svým plánem na záchranu města. Sám už dlouho využíval svých kontaktů a žadonil a žebral a bušil na poplach na všechny světové strany.

Víš, on by na tebe byl hrdý, řekl a ukázal rukou do soumraku, tam hluboko dolů, kde se pod námi v nárazech večerního vichru vyplašeně chvěla vzrostlá hradební tráva.

Tam můj tatínek dodýchal.

Kdyby nezahynul takhle, zhouba města by ho jistě zabila, mínil Lebo.

A to byla asi pravda.

Kdepak v těchhle ruinách vojenská kutálka, pýcha přehlídek, hrdý vřeskot mosazných trub!

Takhle tatínek ve své poslední chvíli viděl pyšné hradby města, letěl podél nich. Těch hradeb, které tehdy, na jeho poslední cestě, ještě nic neohrožovalo. Zvlášť pro osvoboditele Terezína to byla dobrá smrt, vštěpoval mi Lebo.

A já se rozhodl, že svůj další život seřídím s jeho plánem na záchranu města.

Pracovat jsme začali ještě té noci.

A svoje dětství jsem považoval za uzavřenou kapitolu.

Odešli jsme ihned do našeho domu, k mé pryčně. Lebo k ní přistrčil stolek. A podíval se na mě a usmál se a pokynul. Ukázal na zeď, na internetovou přípojku, stejnou jako byla ta na Pankráci, lesklou, drobnou věc.

Kývl jsem. Tady chtěl Pomník zbudovat své kanceláře.

Lebo, ty víš, co jsem dělal ve vězení?

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Chladnou zemí.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.