JOTA NORD KRIMI/2013

Kniha byla vydána ve spolupráci se Salomonsson Agency.

Blind gudinne

Copyright © Anne Holt, 1993

Translation © Klára Dvořáková Winklerová, 2012

© nakladatelství jota, s. r. o., 2013

isbn 978-80-7462-299-1

Byl mrtvý. Definitivně a mimo jakoukoliv přijatelnou pochybnost. Poznala to okamžitě. Později nedokázala tu naprostou jistotu úplně vysvětlit. Možná to byla pozice, ve které ležel, s obličejem zabořeným do hnijícího listí a psím výkalem hned vedle ucha. Žádný opilec s trochou respektu k sobě samému by si k něčemu takovému nelehl.

Žena ho opatrně otočila. Celá přední část hlavy byla pryč. Nešlo rozeznat to, co dříve býval člověk, lidská bytost. Hrudník patřil nějakému muži a zely v něm tři díry.

Rychle se odvrátila a začala prudce zvracet, což mělo jediný výsledek – zkaženou chuť v ústech a bolestivou křeč v bránici. Mrtvé tělo se svalilo zpátky na břicho, když je pustila z ruky. Příliš pozdě zjistila, že ho odtáhla právě o tolik, aby hlava dopadla do exkrementů, do nichž se teď bořily mokré tmavé blond vlasy. Když to uviděla, znovu se pozvracela. Jakoby v pohrdavém gestu živého vůči mrtvému pokryla tělo sprška rajčatově zbarvené žaludeční hmoty. Hrášek od oběda, který ještě nestačila strávit, zůstal ležet na nehybných zádech jako jedovaté zelené tečky.

Karen Borgová se rozběhla. Přivolala psa a připnula ho na vodítko, které spíš ze zvyku vždycky nosila s sebou. Pes běžel nadšeně vedle ní, dokud nezjistil, že panička pláče a vzlyká, načež přispěl k žalozpěvu svým srdceryvným kvílením a vytím.

Běželi a běželi a běželi.

PONDĚLÍ 28. ZÁŘÍ, RETROSPEKTIVA

Policejní ředitelství v Oslu, ulice Grønlandsleiret 44. Adresa bez historie. Ne jako Møllergata 19, hlavní sídlo policie po více než sto let, lidově zvané „Devatenáctka“, a už vůbec ne jako Victoria terrasse, původně blok luxusních nájemních bytů vystavěných koncem 19. století, nyní využívaný ministerstvem zahraničí. Budova v Grønlandsleiret 44 měla mdlý zvuk, šedý a moderní, s příchutí veřejné neschopnosti a interních rozepří. Veliká a mírně zahnutá, jako by nedokázala docela odolat náporům bouří, stála zaklíněná mezi domem Božím a vězením, za sebou vršek Enerhaugen, jehož drobná zástavba byla srovnána se zemí, a před sebou rozlehlý trávník jako obranu před nejrušnější a nejšpinavější čtvrtí naproti. Vstupní část byla nevlídná, odmítavá a příliš malá ve srovnání s dvě stě metrů dlouhou fasádou, stísněná a otočená napříč, téměř skrytá, jako by měla ztížit vstup a znemožnit útěk.

Advokátka Karen Borgová kráčela v pondělí v půl desáté ráno nahoru po vydlážděném chodníku ke vstupním dveřím. Bylo to právě tak daleko, aby se člověk zpotil na zádech. Tvrdila, že ten kopec tam museli navršit promyšleně: všichni vstupují do osloského policejního ředitelství s provlhlými šaty.

Opřela se do těžkých kovových dveří a vešla do foyer. Kdyby měla více času, všimla by si na podlaze neviditelné hranice. Na světlé straně obrovské haly čekali na svůj červený důkaz o občanství Norové toužící po cestování. Na severu, skryti pod galerií, seděli ti snědí, úzkostliví, s rukama zpocenýma po několikahodinovém čekání u katů cizinecké policie.

Karen Borgová měla trochu naspěch. Pohlédla halou nahoru podél stěn: na jedné straně byly dveře a linoleum na podlaze modré, druhá, jižní strana, svítila žlutou barvou. Směrem na západ vedly dvě chodby vyvedené v červené a zelené. Prostor haly se otevíral až do výšky šestého patra. Později musela Karen zkonstatovat, že je to extrémní plýtvání místem. Kanceláře byly totiž maličké. Když se začala v budově orientovat, zjistila, že nejdůležitější místnosti, kancelář policejní ředitelky a kantýna, jsou v šestém patře. A ještě nad nimi, z foyer neviditelná, bděla nade vším jako Bůh na nebesích policejní bezpečnostní služba.

Jako někde ve školce, pomyslela si Karen Borgová, když si všimla barevných kódů. Aby měli jistotu, že každý najde své místo.

Zamířila do modré zóny v druhém patře. Tři výtahy s kovovými dveřmi se synchronně rozhodly, že ji donutí dojít tam po schodech. Když svítící puntík u dveří klouzal čtyři minuty nahoru a dolů, aniž se dotkl přízemí, dala si říct. Šla pěšky.

Čtyřciferné číslo místnosti bylo načmárané na kousku papíru. Kancelář našla snadno. Modré dveře pokrývaly zbytky nálepek, které se někdo pokoušel strhnout. Mickey Mouse a kačer Donald tvrdošíjně vzdorovali odstranění a šklebili se na Karen bez nohou a s polovičními obličeji. Bylo by hezčí, kdyby je byli nechali na pokoji. Zaklepala. Ozvala se odpověď a Karen vešla dovnitř.

Håkon Sand nevypadal právě dobře naladěný. Kanceláří čpěla voda po holení a přes židli, jedinou v místnosti kromě té, na které Sand seděl, visel vlhký ručník. Karen si všimla, že Sand má mokré vlasy.

Vzal ručník do ruky, hodil jej do rohu a požádal ji, aby se posadila. Sedadlo bylo vlhké. Přesto si sedla.

Håkon Sand a Karen Borgová byli staří přátelé, kteří se vůbec nevídali. Vyměnili si otřepané fráze o tom, jak se jim daří, jak dlouho už spolu nemluvili, že spolu musejí někdy zajít na večeři. Opakovací cvičení při náhodných setkáních na ulici nebo u společných přátel, kteří o sebe dbali víc než oni dva.

„Dobře, že jsi přišla. Udělala jsi mi radost,“ řekl najednou. Úsměv na uvítanou byl po čtyřiadvaceti hodinách v práci zvadlý a nepřesvědčivý.

„Ten člověk nechce nic říct. Opakuje jenom, že chce jako advokáta tebe.“

Karen Borgová si zapálila cigaretu. Vzdorovala všem varováním a kouřila cigarety Prince original. Ten typ z reklamy „Teď kouřím Princky i já“, s maximem nikotinu a dehtu a s ostře červenou nálepkou, na které stálo děsivé varování ministerstva zdravotnictví. Karen Borgovou neodradil od kouření nikdo.

„Měli byste mu vysvětlit, že to nejde. Zaprvé jsem v tom případu přece svědek, jelikož jsem našla mrtvolu. A zadruhé už se nevyznám v trestním právu. Od státnic jsem na něj nesáhla. A to je sedm let.“

„Osm,“ opravil ji. „Už je to osm let, co jsme dělali zkoušky. Ty jsi byla třetí nejlepší mezi sto čtrnácti kandidáty z ročníku. Já číslo pět od konce. Je jasné, že když budeš chtít, trestní právo zvládneš.“

Jeho rozčilení bylo nakažlivé. Najednou pochopila atmosféru, která mezi nimi někdy panovala, když spolu chodili na vysokou. Její neustále skvělé výsledky příkře kontrastovaly s jeho prolézáním s odřenýma ušima až ke státní zkoušce, kterou by, nebýt jí, nikdy nesložil. Vlekla ho tím vším, lákala a vyhrožovala, jako by svůj vlastní úspěch lépe snášela s břemenem na zádech. Z jakéhosi důvodu, na který nikdy nepřišli, oba cítili, že ona vděčí jemu a ne naopak. Ten pocit, že mu něco dluží, ji od té doby štval. Nikdo nechápal, proč právě z nich dvou se v době studia stala nerozlučná dvojice. Nikdy spolu nic neměli, ani nějaké to mazlení v opilosti, ale byli dvojicí přátel, naprosto odlišných, nerozlučných a handrkujících se, které jejich vzájemná starost o druhého chránila před mnoha nástrahami během studentských let.

„A pokud jde o tvůj status svědka, tak na to teď, upřímně řečeno, kašlu. Nejdůležitější je, aby ten kluk začal mluvit. A to evidentně neudělá, dokud nebude mít tebe za obhájkyni. Co se týče tamtoho svědčení, můžeme se k němu vrátit, až se v tom někdo začne hrabat. A to bude určitě chvíli trvat.“

Co se týče tamtoho svědčení. Jeho právnické vyjadřování nikdy netrpělo obzvláštní precizností, ale Karen Borgová to přesto nedokázala úplně spolknout. Håkon Sand byl policejní prokurátor, a tedy strážce zákona a pořádku. Karen Borgová by i nadále ráda věřila, že policie bere právo vážně.

„Nemohla by sis s ním alespoň promluvit?“

„V žádném případě. A od tebe chci slyšet důvěryhodné vysvětlení, jaktože ví, kdo jsem.“

„Právě tohle byla vlastně moje chyba.“

Håkon Sand se usmál se stejnou úlevou, jakou pocítil pokaždé, když mu objasnila něco, co si sám přečetl desetkrát, aniž tomu porozuměl. Z předpokoje přinesl dva šálky kávy.

Potom vyprávěl příběh o mladíkovi s nizozemským občanstvím, který se, podle současných hypotéz policie, zabýval poněkud specifickým druhem obchodu, a sice pašováním narkotik po Evropě. Příběh o tom, jak tento občan Nizozemska, který nyní sedí němý jako ryba v nejméně pohostinném zadním traktu v Norsku, totiž v cele osloského policejního ředitelství, ví, kdo je právě Karen Borgová, veřejnosti neznámá, pětatřicetiletá, nadmíru úspěšná advokátka v oblasti obchodního práva.

* * *

„Bravo dvojka-nula volá nulu-jedničku!“

„Nula-jednička, příjem. Bravo dvojko-nulo, o co jde?“

Policista mluvil potichu, jako by s důvěrou čekal, že se dozví nějaké tajemství. To se ovšem nestalo. Měl službu v operační centrále. Ve velké místnosti se šikmou podlahou bylo hlasité mluvení tabu, rozhodnost ctností a schopnost vyjadřovat se stručně nezbytností. Směna uniformovaných policistů hřadovala jako na pódiu s obrovskou mapou města Osla nad hlavní scénou, na zdi přímo naproti. Centrála ležela v samém středu budovy, bez jediného okna, které by hledělo do neklidného sobotního večera. Atmosféra noci v hlavním městě přesto do místnosti pronikala prostřednictvím rádiového spojení s hlídkovými vozy a ochotné linky 002, zřízené na pomoc více či méně potřebné veřejnosti.

„V ulici Bogstadveien sedí nějaký muž. Nedá se s ním mluvit, má šaty od krve, ale žádné zranění nevidíme. Žádný doklad totožnosti. Neklade odpor, ale tam, kde sedí, brání provozu. Přivezeme ho.“

„Dobře, dvojko-nulo. Ohlaste se, až zase vyrazíte do terénu. Nula-jedna, končím.“

O necelou půlhodinu později stál zatčený na příjmu. Šaty měl skutečně od krve, Bravo dvojka-nula použila správná slova. Mladý aspirant muže prohledal. S čistými modrými výložkami, bez jediného pruhu na obranu proti špinavé práci, ho to množství krve, možná nakažené virem HIV, k smrti děsilo. V plastových rukavicích svlékl zatčenému rozepnutou koženou bundu. Teprve tehdy mohl zkonstatovat, že tričko bylo původně bílé. Od krve měl muž i džíny a ani jinak nebyl obzvlášť upravený.

„Vaše jméno, bydliště, datum narození,“ požádal vedoucí služby na příjmu a unaveně pohlédl přes pult.

Zatčený neodpověděl. Místo toho se toužebně díval na krabičku cigaret, kterou aspirant ukládal do světle hnědého sáčku spolu se zlatým prstenem a svazkem klíčů na nylonovém provázku. Chuť na cigaretu, to jediné se dalo z jeho obličeje vyčíst, a tento výraz zmizel, jakmile pohlédl z papírového sáčku na policistu. Vzdálenost mezi nimi činila skoro jeden metr. Neznámý stál za pevným kovovým obloukem, který mu dosahoval k bokům. Oblouk měl téměř tvar podkovy a oba jeho konce vězely v betonové podlaze sotva metr od vysokého a širokého dřevěného pultu. Policista znovu vystrčil nos a prořídlou šedou ofinu.

„Vaše osobní údaje, pane! Jméno? Kdy jste se narodil?“

Neznámý se usmál, ale vůbec ne pohrdavě. Spíš s nádechem mírné sympatie k unavenému policistovi, jako by mu chtěl dát najevo, že to nemyslí osobně. Neřekne nic, tak proč ho prostě nevsadí do cely, ať už to mají za sebou. Mužův úsměv byl téměř přátelský, ale dál mlčel. Policista to nepochopil správně. Samozřejmě.

„Odveďte ho do cely. Čtyřka je volná. Ať už mě tu, sakra, dál neprovokuje.“

Muž neprotestoval, naopak šel ochotně do čísla čtyři. V chodbě stál před každými dveřmi do cely pár bot. Obnošené boty všech možných velikostí působily jako štítky, sdělující, kdo uvnitř bydlí. Možná mu došlo, že to pravidlo platí i pro něho, v každém případě ze sebe skopl tenisky a bez vyzvání je přede dveřmi pěkně srovnal.

Cela měřila přibližně třikrát dva metry a působila uboze. Stěny a podlaha byly matně žluté a nápadně čisté bez jakýchkoliv malůvek nebo nápisů. Muž si okamžitě všiml jediné přednosti tohoto pokoje, jenž ani vzdáleně nepřipomínal hotelový: domácí očividně nešetří elektřinou. Světlo ostře zářilo a teplota v malé místnosti dosahovala nejméně pětadvaceti stupňů.

Hned za dveřmi stála jakási latrína. To zděné zařízení s dírou uprostřed si nezasloužilo označení toaleta ani záchod. Jakmile je uviděl, zauzlila se mu střeva těžkou zácpou.

Přestože chyběly čmáranice na zdech od dřívějších hostů, bylo zřejmé, že místo je hojně navštěvováno. Ačkoliv muž sám nebyl zdaleka čerstvě osprchovaný, ze zatuchlého vzduchu, do kterého vešel, se mu zachvěla bránice. Směs pachu moči a exkrementů, potu a úzkosti, strachu a prokletí, to všechno se usadilo ve zdech a prostě nešlo odstranit. Protože s výjimkou zařízení na pojímání moči a výkalů, které se nedalo žádným způsobem vyčistit, byla místnost vlastně bez poskvrnky. Pravděpodobně se tam uklízelo každý den.

Slyšel, jak za ním zapadla závora na dveřích. Přes mřížku zaslechl, že muž ve vedlejší cele navázal tam, kde to vedoucí služby musel vzdát.

„Nazdar, já jsem Robert! Jak se jmenuješ? Proč po tobě jdou chlupatý?“

Ale ani Robert neuspěl. Po chvíli to vzdal, stejně rozmrzelý jako policista.

„Kreténe,“ zamumlal po několika minutách, ale dostatečně hlasitě, aby to adresát slyšel.

Podél protilehlé strany místnosti se táhla vyvýšená plocha. S notnou dávkou dobré vůle se jí dalo říkat pryčna. Bez matrace a nikde neležela ani žádná pokrývka. Ale to nevadilo, z vedra už se celý zpotil. Bezejmenný si složil z bundy polštář, položil se na zakrvavený bok a usnul.

* * *

Když přišel v neděli ráno pět minut po desáté do práce policejní prokurátor Håkon Sand, neznámý vězeň ještě spal. O tom však neměl Håkon Sand tušení. Měl kocovinu, a to nebylo dobré. Zlobil se sám na sebe a košile uniformy se mu lepila na záda. Když procházel cestou do své kanceláře přes služebnu kriminálky, měl už zastrčený prst za límečkem košile. Uniformy jsou peklo. Všichni praktikanti zpočátku fascinovaně postávají doma před zrcadlem, předvádějí se a hladí odznaky na výložkách; proužek, korunka a hvězdička pro nejnižší hodnost, hvězdičky mohly být i dvě nebo tři podle toho, jestli člověk vydržel dostatečně dlouho, aby se stal policejním prokurátorem nebo dokonce asistentem policejního ředitele. Usmívají se na svůj odraz v zrcadle, narovnávají bezděčně záda, všimnou si, že je třeba ostříhat vlasy, a cítí se řádně a jako ze škatulky. Nicméně po několika hodinách v práci mohou zkonstatovat, že v akrylu ošklivě zapáchají a že límeček košile je příliš tuhý a zůstává po něm na krku bolestivý rudý otisk.

Práce policejního prokurátora patřila mezi nejhorší, přesto po ní všichni toužili. Služba byla obvykle nudná, a proto nesnesitelně únavná. Spát v pracovní době se nesmělo, což většina úředníků porušovala, uniformu ukrytou pod nepranou hrubou vlněnou pokrývkou. Ale za služby se dobře platilo. Každý praktikant s roční praxí dostával službu přibližně jednou za měsíc, což dávalo ročně dohromady na výplatní pásce padesát tisíc navíc. A to stálo za to. Velkou nevýhodu představovala skutečnost, že směna začínala ve tři hodiny odpoledne po běžném pracovním dnu, a když následující den v osm hodin ráno končila, přecházela opět v běžný pracovní den. O víkendech se služby dělily do čtyřiadvacetihodinových směn, které byly obzvlášť lukrativní.

Úřednice, která měla službu před Sandem, byla netrpělivá. Přestože výměna měla probíhat v devět hodin, nepsané pravidlo říkalo, že ti, kdo slouží směnu v neděli, mohou přicházet o hodinu později. Tou dobou už odcházející podupávali u dveří. A stejně tak Sandova světlovlasá kolegyně.

„Všechno, co potřebuješ vědět, je v zápisu,“ řekla. „Jo, a ta vražda z pátečního večera, kopii máš na stole. Je tady spousta práce. Už jsem sepsala čtrnáct požadavků na udělení pokuty za různé přestupky a dvě rozhodnutí podle paragrafu jedenáct.“

Do háje. Håkon Sand věděl, že ani při nejlepší vůli není o nic kompetentnější rozhodovat o převzetí do péče než sami pracovníci z úřadu péče o děti. Přesto to policie musela vždycky zařídit, bylo-li jednání s nezletilým obtížné a pokud se dostal do nesnází mimo úřední hodiny. Dva případy v sobotu – to statisticky znamenalo, že v neděli žádný. Mohl doufat.

„Kromě toho je plný celý zadní trakt, měl bys to tam obejít co nejdřív,“ dodala blondýna.

Předala mu klíče a on se s nimi trochu potýkal, než si je připevnil na pásek. Příruční pokladna obsahovala to, co měla. Počet formulářů na propustky byl také správný, hlášení úplné.

Tím formality skončily. Rozhodl se, že teď, když nedělní ráno položilo svou vlhkou, ale uklidňující ruku na zatčené opilce, si ze všeho nejdřív dá kolečko v udělování pokut. Než se vydal na obhlídku cel, zalistoval trochu v dokumentech na psacím stole. O vraždě slyšel ve zprávách. U řeky Akerselvy byla nalezena znetvořená mrtvola. Policie nemá žádnou stopu. Fráze, pomyslel si. Policie má vždycky nějaké stopy, ty ale až moc často nestojí za nic.

Pořádné fotografie z místa činu nebyly přirozeně ještě k dispozici. Ale v zelených deskách leželo několik polaroidových snímků. Dost děsivých. Håkon Sand si nikdy nezvykl na obrázky mrtvých lidí. Za svých pět roků u policie, poslední tři spojené s útvarem A 2.11, jich viděl dost. Na policii se hlásila všechna podezřelá úmrtí a do počítačového systému se vkládala pod zkratkou podezř. Podezřelé úmrtí byl široký pojem. Sand viděl mrtvé, kteří uhořeli, utopené, otrávené zplodinami, pobodané, zastřelené brokovnicí a umučené. Dokonce i ty tragické případy starých lidí, kteří spáchali jen ten přestupek, že si na ně nikdo po měsíce nevzpomněl, a teprve když soused v bytě pod nimi začal cítit v obýváku nepříjemný zápach, vzhlédl, uviděl vlhkou růžovou skvrnu na stropě a poté rozhořčený tou škodou zavolal polici, dokonce i tito chudáci byli označeni jako podezř. a dostalo se jim té pochybné cti, že jim udělali poslední album fotografií post mortem. Håkon Sand viděl zelené mrtvoly, modré mrtvoly, rudé, žluté a pestrobarevné mrtvoly a také krásně růžová, oxidem uhelnatým otrávená těla, jejichž duše už nevydržely cestu slzavým údolím tohoto světa.

Tentokrát byly polaroidové snímky přesto drsnější než většina toho, co kdy viděl. Rychle je odložil. Jako by na ně chtěl co nejrychleji zapomenout, popadl zprudka zprávu o nálezu. Vzal si ji s sebou do nepohodlného křesla typu stressless, levné koženkové imitace vlajkové lodi firmy Ekornes s příliš prohnutými zády a bez jakékoliv podpory v kříži, kde by ji nejvíce potřeboval.

Střízlivá fakta byla naťukána dost špatnou norštinou. Håkon Sand svraštil obočí v podrážděné grimase. Říkalo se, že požadavky k přijetí na policejní školu jsou stále přísnější. Dovednost písemného vyjadřování mezi ně zjevně nepatřila.

Zarazil se téměř dole na stránce.

„Při ohledání místa činu byla přítomna svědkyně Karen Borgová. Našla mrtvolu, když venčila psa. Tělo byla pozvracené. Svědkyně Borgová prohlásila, že to byla ona.“

Její adresa a zaměstnání potvrdily, že je to Karen. Prohrábl si rukou vlasy a usoudil, že si je měl ráno umýt. Rozhodl se, že Karen v týdnu zavolá. Podle fotografií musela být mrtvola opravdu děsivá. Určitě jí zavolá.

Odložil papíry zpátky na stůl a zavřel desky. Na okamžik mu utkvěl zrak vlevo nahoře na štítku se jmény: Sand / Kaldbakken / Wilhelmsenová. Případ patřil jemu. Kaldbakken byl odpovědný vrchní komisař a Hanne Wilhelmsenová vedoucí vyšetřování.

Nastal čas na pokuty.

V dřevěné přihrádce ležel tlustý svazek hlášení o zatčení. Plno dokladů. Rychle papíry prolistoval. Většinou opilci. Pak jeden muž, který napadl svou manželku, jeden očividně duševně nemocný, jenž měl být ještě téhož dne převezen do ullevålské nemocnice, a jeden hledaný pachatel majetkových trestných činů. Ty tři poslední si na stanici nechají. Nejdřív vezme jednoho po druhém ty opilce. Důvod ukládání pokut v jejich případě vůbec nechápal. Většina oznámení o pokutě končila v nejbližším koši na odpadky. Několik málo se dočkalo zaplacení jen proto, že je poslali přímo na sociální úřad. Takový oběh veřejných peněz snad trochu přispíval k zaměstnanosti, ale nevypadal obzvlášť rozumně.

Ještě jedna zpráva o zatčení. Jméno nebylo vyplněné.

„Co to je?“¨

Obrátil se k vedoucímu směny, obtloustlému padesátníkovi, jenž se nikdy nedostal dál než ke třem pruhům, které měl na ramenou. Pruhům, které mu nikdo nemohl upřít. Udělovaly se podle odpracovaných let, ne podle kvalifikace. Håkon Sand už dávno zjistil, že ten muž je hloupý.

„Nějakej idiot. Byl tady, když jsem nastupoval do služby. Blbec. Odmítal říct svoje nacionále.“

„Co udělal?“

„Nic. Seděl někde na silnici. Celej od krve. Můžete mu dát pokutu za to, že nechce říct, kdo je. A za narušování pořádku. A za to, že je jako prase.“

Za pět let u policie se Sand naučil počítat si do deseti. Teď napočítal do dvaceti. Nechtěl se dostat do konfliktu jen kvůli stupidnímu muži v uniformě, který nechápe, že uloupit lidem svobodu v sobě nese jakousi odpovědnost.

Cela čtyři. Vzal si s sebou jednoho dozorce. Muž beze jména byl vzhůru. Odevzdaně na ně hleděl a očividně měl pochyby o jejich úmyslech. Strnule a ztuhle se posadil na pryčně a promluvil poprvé za dobu, co byl v předběžném zadržení.

„Můžu dostat něco k pití?“

Mluvil norsky a ne zcela norsky zároveň. Vyjádřil se perfektně, ale stejně v tom bylo cosi nenorského – Håkon Sand nedokázal říct přesně, co. Je to snad v Norsku žijící Švéd?

Samozřejmě, že muž dostal něco k pití. Dostal coca-colu, kterou mu Håkon Sand koupil za vlastní peníze. Dokonce ho nechali i osprchovat. A dali mu čisté tričko a kalhoty. Všechno pocházelo ze skříně v Sandově kanceláři. S každou věcí narůstalo nespokojené bručení vězeňského personálu nad takovým zvláštním zacházením. Ale Håkon Sand nařídil zabalit zakrvavené šaty do sáčku a ve chvíli, kdy se za neznámým zavřely těžké kovové dveře cely, prohlásil:

„Toto je důležitý důkazní materiál!“

Mladý muž skutečně byl málomluvný. Dotěrná žízeň způsobená mnoha hodinami v příliš vyhřáté cele mu rozvázala jazyk, ale ukázalo se, že jeho potřeba sdílnosti rychle pominula. Když uhasil žízeň, opět mlčel jako ryba.

Seděl na nepohodlné stoličce. Do místnosti o osmi metrech čtverečních se opravdu vešly jen dvě židle. Protože tam stála ještě těžká dvoudílná archivní skříň toho nejerárnějšího typu – tři řady ošklivých nalakovaných polic z lehkého kovu, které zaplňovaly šanony srovnané podle barev – a psací stůl. Jeho deska byla na straně u zdi zvláštním způsobem přichycená, aby se nakláněla. To od té doby, co závodního lékaře napadlo poštvat na zaměstnance ergoterapeuta. Šikmé pracovní stoly prý měly být dobré na záda. Nikdo nechápal, proč; většina naopak zaznamenala zhoršení problémů se zády, protože museli neustále šátrat na podlaze po věcech, které se jim z nakloněných desek stolů skutálely. S jednou židlí navíc se člověk mohl v místnosti sotva hnout, pokud nechtěl stěhovat nábytek.

Kancelář patřila inspektorce Hanne Wilhelmsenové. Byla to nápadně krásná a upravená žena. Od té doby, co dokončila policejní školu jako premiantka ročníku, pracovala už deset let v sídle policejního ředitelství v Oslu a vyznamenala se jako policistka, která by klidně mohla dělat reklamní kampaň. O Hanne Wilhelmsenové mluvili všichni hezky, což se zcela vymykalo ze zvyklostí pracoviště, kde lidé trávili deset procent pracovní doby pomlouváním druhých. Skláněla se před nadřízenými, aniž dostala nálepku patolízalky, ale zároveň měla odvahu vyjádřit svůj názor. Chovala se loajálně k systému, ale tu a tam navrhla zlepšení, která byla rozumná a všichni se jimi řídili. Hanne Wilhelmsenová měla intuici, jež je vlastní jednomu policistovi ze sta a která mu napovídá, kdy má podezřelému hodit vějičku a převézt ho, a kdy naopak vyhrožovat a bouchat pěstí do stolu.

Respektovali ji a obdivovali, a opravdu si to zasloužila. Ale v té velké šedé budově ji vlastně nikdo skutečně neznal. Nikdy samozřejmě nechyběla na vánočním večírku oddělení, na oslavě letního slunovratu nebo něčích narozenin, úžasně tančila, diskutovala o práci, rozsévala kolem sebe laskavé úsměvy a odcházela domů deset minut poté, co se zvedl první kolega, nikdy příliš brzy ani příliš pozdě. Nikdy se neopila a nikdy se tedy neztrapnila. A nikdy se jí nikdo nepřiblížil.

Hanne Wilhelmsenová žila ve shodě sama se sebou i se světem, ale práci a soukromý život si od sebe oddělila hlubokým příkopem. U policie neměla žádné kamarády. Hanne Wilhelmsenová milovala jinou ženu a byla přesvědčena, že kdyby tato vada vešla ve známost, zničilo by to všechno, co za mnoho let vybudovala, ačkoliv jinak se jí nedalo vytknout nic. Stačilo, když pohodila svými půl metru dlouhými hnědočernými vlasy a odrazila všechny otázky ohledně úzkého snubního prstenu na pravé ruce, což byl jediný šperk, který nosila. Prstýnek dostala od své partnerky, když se v devatenácti nastěhovaly do společného bytu. Šířily se o ní různé pověsti, jako to tak chodí. Ale Hanne je přece tak krásná. Tak ženská. A ta lékařka, kterou znají ti, co vědí trochu víc, a kterou jiní s Hanne Wilhelmsenovou vídají, je také moc hezká, skoro až neuvěřitelně dívčí. Přece to nemůže být pravda. Kromě toho si Hanne k uniformě, když je občas nutné ji vytáhnout, bere sukni – a to přece nedělá téměř nikdo, kalhoty jsou mnohem praktičtější. Asi to byly opravdu jen zlomyslné klevety.

Žila svůj život s vědomím, že to, co není prokázané, nebude nikdy skutečně pravda, a tak pro ni bylo důležitější než pro kohokoliv jiného v té velké budově odvádět vždycky, opravdu vždycky dobrou práci. Dokonalost stavěla kolem sebe jako štít. Tak jí to vyhovovalo, a protože jako jedinou ambici předváděla snahu dělat řádně svou práci a nikam se netlačila, nehrozilo, že by žárlivost nebo závist druhých obrátila policejní složky vzhůru nohama.

Usmála se na Håkona Sanda, který se usadil na židli pro hosty.

„Nemůžeš se spolehnout, že budu klást ty správné otázky?“

„Jenom klid. Vím, že je to tvůj případ. Jenom mám pocit, že jsme tu na něco natrefili. Jak jsem řekl, jestli ti to nebude moc vadit, rád bych byl při tom. – Není to proti předpisům,“ dodal rychle.

Znal její potřebu jednat podle pravidel tak svědomitě, jak to jen bylo možné, a respektoval ji. Policejní prokurátoři se výslechu podezřelého zpravidla neúčastnili, ale předpisům to jistě neodporovalo. Už to párkrát udělal. Především, aby se přiučil, jak vlastně výslech probíhá, ale někdy i proto, že se o případ obzvlášť zajímal. Policisté proti tomu obvykle nic neměli. Právě naopak, pokud o sobě nedával vědět a nezasahoval do výslechu, zdálo se, že to většinu z nich docela baví.

Jako by měli smluvený signál, otočili se oba na vězně. Hanne Wilhelmsenová si opřela pravý loket o stůl a dlouhými nalakovanými nehty si pohrávala s klávesami prastarého elektrického psacího stroje. Měl značku IBM, otočný válec a inovovali jej před patnácti lety. Teď mu nefungovala klávesa e. Byla tak opsaná, že když jste na ni uhodili, zanechala přes barvicí pásku jen černou skvrnu. Ani to moc nevadilo, člověk rychle pochopil, že flíček se má číst jako e.

„Myslím, že to bude hodně dlouhý den, pokud tady budete jen tak sedět a mlčet.“

Hlas měla mírný, téměř blahosklonný.

„Já za to dostanu zaplaceno. Prokurátor Sand taky. Ale vy budete jenom sedět a sedět. Nakonec vás možná necháme jít. Třeba můžete spolupracovat, aby to bylo dřív?“

Poprvé se zdálo, že ten mladý muž zrozpačitěl.

„Jmenuju se Han van der Kerch,“ řekl po několika minutách ticha. „Pocházím z Nizozemska, ale jsem tady v zemi legálně. Jsem student.“

Håkonu Sandovi se dostalo vysvětlení, proč jeho dokonalá norština není docela norská. Vzpomněl si na hrdinu svého mládí, rychlobruslaře nizozemského původu Arda Schenka, a na to, jak si sám jako třináctiletý říkal, že na cizince mluví neuvěřitelně dobře norsky. A vzpomněl si také na literaturu svého dětství, Holanďana Jonase od Gabriela Scotta, knihu, kterou miloval a která přispěla k tomu, že fandil mužstvu v oranžovém při fotbalovém mistrovství světa.

„Nic víc už neřeknu.“

Rozhostilo se ticho. Håkon Sand čekal, jaký Wilhelmsenová udělá další tah. Ať už to mělo být cokoliv.

„No, to je docela v pořádku. Je to vaše rozhodnutí a vaše právo. Ale to tu stejně budeme sedět dost dlouho.“

Založila do psacího stroje arch papíru, jako by už teď věděla, že bude mít co psát.

„Tak si tedy poslechněte naši teorii.“

Nohy židle poškrábaly linoleum, když ji odsunula dozadu. Nabídla Holanďanovi cigaretu a sama si taky zapálila. Mladík vypadal vděčně. Håkon Sand byl ovšem méně spokojený. Zhoupl se na židli dopředu a pootevřel dveře, aby se udělal průvan. Okno už přiotevřené bylo.

„V pátek večer bylo nalezeno mrtvé tělo,“ řekla Hanne Wilhelmsenová tiše. „Bylo strašlivě zřízené. Ten muž pravděpodobně nechtěl zemřít. Každopádně ne tak ošklivým způsobem. Krev musela stříkat všude kolem. A vy jste byl velice zašpiněný, když jsme vás našli. Možná jsme my od policie pomalejší, ale pořád si umíme dát dohromady dvě a dvě. Zpravidla nám vyjdou čtyři a domníváme se, že právě teď čtyři máme.“

Hanne se natáhla pro popelník, který stál na polici za ní. Byl to nevkusný suvenýr odněkud z jihu, vyrobený z hnědého skla, na jednom konci faun s ošklivým přilepeným úsměvem a velikým trčícím falem. To není zrovna styl Hanne Wilhelmsenové, pomyslel si Sand.

„Řeknu vám to přímo.“

Hlas už měla ostřejší.

„Do zítřka budeme mít předběžnou analýzu krve z vašich šatů. Pokud bude odpovídat krvi našeho muže bez tváře, je to na vazbu víc než dost. Pak si vás vyzvedneme – bez předchozího upozornění – k výslechu. Znovu a znovu. Týden o nás třeba neuslyšíte, ale pak najednou přijdeme, zrovna když usnete. Budeme sedět u výslechu několik hodin, vy odmítnete cokoliv říct, odvedeme vás zpátky, ale přijdeme znovu. Je to strašně vyčerpávající. Pro nás samozřejmě taky, jenže my se můžeme střídat. Vy to budete mít horší.“

Håkon Sand začínal pochybovat o tom, jestli si Hanne Wilhelmsenová zaslouží svou pověst ochránce pravidel. Metody výslechu, které naznačovala, se v učebnicích rozhodně nevyskytovaly. Nebyl si ovšem už tak jistý tím, jestli je protizákonné jimi vyhrožovat.

„Máte právo na státem placeného advokáta,“ připomněl, aby případné nezákonnosti zahladil.

„Nechci advokáta!“

Mladý muž přímo vybuchl. Naposledy potáhl z cigarety, důrazně ji uhasil v popelníku a zopakoval ještě jednou:

„Nechci žádnýho advokáta! Zvládnu to líp sám.“

Tázavým, napůl prosebným pohledem zabloudil ke krabičce cigaret, která ležela na stole. Hanne Wilhelmsenová přikývla a podala mu cigaretu i zápalky.

„Tak vy si myslíte, že jsem to byl já. Jo, tak to klidně může bejt.“

Tak. Mužovy základní potřeby byly uspokojeny – sprcha, něco málo k snídani a k pití a několik cigaret. Jevil všechny známky toho, že už se vymluvil, opřel se dozadu a sklouzl zadkem až na okraj židle. Takhle zůstal natažený s pohledem upřeným do dálky.

„Ano, je to tak.“

Zdálo se, že inspektorka Wilhelmsenová má situaci pod kontrolou.

„Snad bych měla pokračovat,“ řekla a začala listovat v tenoučkém svazku vedle psacího stroje.

„Našli jsme tedy toho nehezky vyhlížejícího mrtvého. Neměl u sebe žádné doklady a jeho obličej byl taky pryč. Nicméně naši chlapci z výjezdovky znají výborně prostředí narkomanů tady ve městě. Oblečení, tělo a vlasy jim stačily. Myslí si, že to byla pomsta. Já si myslím, že ta domněnka je celkem oprávněná.“

Propletla si prsty na rukou a dala si je za hlavu. Palci si masírovala krk a hleděla přímo na Holanďana.

„Myslím si, že jste toho muže zabil. Zítra, až přijdou výsledky z ústavu soudního lékařství, budeme mít větší jistotu. Ale důvod mi technici nesdělí. K tomu potřebuju vaši pomoc.“

Vypadalo to, že výzva byla marná. Muž nehnul ani brvou, jen stále udržoval ten vzdálený, lehce pohrdavý úsměv, jako by dál hodlal být pánem situace. Ale to rozhodně nebyl.

„Upřímně řečeno si myslím, že by bylo chytré, kdybyste mi trochu pomohl,“ pokračovala policistka nevzrušeně. „Možná jste to udělal na vlastní pěst. Možná to bylo na objednávku. Třeba jste k tomu mohl být i donucen. A tím se dostáváme do situace, která může mít rozhodující význam pro vaši budoucnost.“

Zastavila rovnoměrný proud slov, zapálila si novou cigaretu a pohlédla muži přímo do očí. Stále nejevil jedinou známku toho, že by chtěl promluvit. Hanne Wilhelmsenová si demonstrativně povzdychla a vypnula psací stroj.

„Nepřísluší mi rozhodovat o tom, jaký trest dostanete. Pokud tedy jste vinen. Ale byla by pro vás výhoda, kdybych mohla říct něco pěkného o vaší vůli spolupracovat a podobně, až budu svědčit u okresního soudu.“

Håkonu Sandovi se vybavil pocit, který míval, když byl malý a mohl se občas podívat na detektivku. Chtělo se mu na záchod, ale neodvažoval se odejít ze strachu, že přijde o něco napínavého.

„Kde jste ho našli?“

Mladíkova otázka Håkona Sanda naprosto překvapila a poprvé spatřil náznak nejistoty i v obličeji inspektorky Wilhelmsenové.

„Tam, kde jste ho zabil,“ odvětila přehnaně pomalu.

„Odpovězte mi, na co se ptám. Kde jste tu mrtvolu našli?“

Oba policisté zaváhali.

„U Akerselvy kousek od ústí mostu Hundremannsbrua. Vždyť to víte,“ dodala Hanne Wilhelmsenová a nespouštěla z mladého muže oči, aby jí neušlo ani nejjemnější hnutí v jeho obličeji.

„Kdo ho našel? Kdo to nahlásil policajtům?“

Policistka zaváhala a pauzu ochotně vyplnil Håkon Sand.

„Jedna žena, která venčila psa. Advokátka, vlastně je to moje kamarádka. Musel to být strašný zážitek.“

Hanne Wilhelmsenová zuřila, ale Håkon Sand to zjistil příliš pozdě. Nevšiml si výstražného pohybu její ruky ve chvíli, kdy začal mluvit. Teď zrudl pod jejím výrazně káravým pohledem.

Van der Kerch se zvedl.

„Toho advokáta přeci jenom chci,“ oznámil. „Chci tu ženu. Když mi ji seženete, tak si každopádně rozmyslím, že bych se s váma bavil. Když ji nedostanu, radši si dám deset let na samotce ve vězení Ullersmo.“

Bez vyzvání se vydal ke dveřím, překročil nohy Håkona Sanda a zdvořile čekal na doprovod do cely. Hanne Wilhelmsenová šla za nimi, aniž o zrudlého policejního prokurátora zavadila pohledem.

* * *

Dopili kávu. Nebyla obzvlášť dobrá, byť čerstvě překapaná. Bez kofeinu, vysvětlil Håkon Sand. V ošklivém oranžovohnědém popelníku leželo šest nedopalků.

„Byla na mě potom strašně naštvaná. A měla k tomu dobrý důvod. Asi chvíli potrvá, než mě zase pustí k výslechu. Ale ten kluk si nedá říct. Buď tebe, nebo nikoho.“

Policejní prokurátor se teď nezdál být o nic méně unavený, než když Karen Borgová přišla. Mnul si spánky a přehraboval se ve vlasech, které mu mezitím úplně uschly.

„Poprosil jsem Hanne, aby se mu to nějak pokusila rozmluvit. Ale říká, že si stojí na svém. Udělal jsem ze sebe vola. Když tě přemluvím, abys nám pomohla, bude to snad trochu lepší.“

Karen Borgová si povzdychla. Po šest let svého života nedělala téměř nic jiného, než že zachraňovala Håkona Sanda. Věděla, že ani tentokrát neodmítne. Ale nebude to zadarmo.

„Jenom s ním promluvím, nic jiného neslibuju,“ řekla krátce a vstala.

Oba vyšli ze dveří, ona napřed, on za ní. Jako za starých časů.

* * *

Mladý Holanďan tolik trval na tom, že chce mluvit s Karen Borgovou, až tím vzbuzoval klamné naděje, že bude alespoň trochu sdílný. Ale zdálo se, že už na to zapomněl. Tvářil se kysele jako citrón. Karen Borgová si přesedla na Håkonovu židli, zatímco on sám se rozumně stáhl do pozadí. Místnost pro advokáty v zadním traktu budovy byla tak tristní, že Håkon ze strachu, aby si Karen svůj slib s mladíkem promluvit nerozmyslela, dal k dispozici svou kancelář.

Chlapec měl celkem pěkný, ale trochu fádní obličej, atletické tělo a tmavé blond vlasy, před třemi čtyřmi týdny odrostlé z fazóny, kterou získal asi hodně draho. Ruce měl upravené, téměř ženské. Možná hraje na piano? Ruce milovníka, napadlo Karen Borgovou, aniž měla tušení, jak bude v této situaci postupovat. Byla zvyklá na kanceláře manažerů, zasedací místnosti s dubovým nábytkem a velká okna se záclonami, které stály pět set za metr. Uměla jednat s muži v oblecích a s vkusnými i nevkusnými kravatami, se ženami s kufříky na dokumenty a parfémem Shalimar. Věděla všechno o akciovém právu a zakládání společností a před třemi týdny si vysloužila honorář 150 000 korun, když zkontrolovala obsáhlou smlouvu pro jednoho ze svých nejvýznamnějších klientů. Neznamenalo to o mnoho víc než přečíst pět set stran textu, zkontrolovat, že strany dodržují to, co slíbily, a napsat na obal OK. Pětasedmdesát tisíc za písmenko.

Slova vězně byla očividně stejně cenná.

„Žádal jste, abyste si se mnou mohl promluvit,“ řekla Karen Borgová. „Nechápu, proč. Snad bychom mohli začít právě u toho?“

Změřil si ji pohledem, ale stále mlčel. Pohupoval se na židli, dopředu, dozadu, dopředu, dozadu. Karen Borgovou to znervózňovalo.

„Já vlastně nejsem advokát, jakého potřebujete. Ale několik takových znám. Stačí pár telefonátů a za okamžik budete mít skvělého advokáta.“

„Ne!“

Nohy židle dopadly na podlahu. Naklonil se dopředu, poprvé jí pohlédl do očí a zopakoval ještě jednou:

„Ne. Chci vás. Nikam nevolejte.“

Najednou jí došlo, že tam sedí sama s mužem, který je pravděpodobně vrah. Mrtvola bez obličeje ji strašila od té doby, co ji v pátek večer našla. Vzchopila se. V Norsku nezabíjejí klienti své advokáty. Každopádně ne na policejní stanici. Třikrát si to zopakovala a uklidnila se. Cigareta pomohla.

„Tak mi tedy odpovězte! Co ode mě chcete?“

Stále žádná odpověď.

„Odpoledne vám bude navrženo prodloužení vazby. Odmítám se dostavit, pokud nebudu mít tušení, co budete říkat.“

Ani výhrůžky nepomohly. Přesto se jí zdálo, že v jeho očích zahlédla znepokojení. Udělala poslední pokus.

„Kromě toho mám málo času.“

Rychle pohlédla na rolexky. Strach vytěsnilo rozčilení, které narůstalo. Očividně si toho všiml. Znovu se začal pohupovat.

„Přestaňte se houpat!“

Nohy židle podruhé dopadly na podlahu. Získala jakousi převahu.

„Vlastně se vás ani neptám na pravdu.“ Hlas teď měla klidnější. „Chci jenom vědět, co hodláte soudci říct. A musím to vědět teď.“

Zkušenost Karen Borgové s kriminálníky bez límečků bílých jako sníh a hedvábných kravat se omezovala na případ, kdy řvala na zloděje, který jí v ulici Markveien ukradl nové kolo s patnácti převody. Ale viděla to v televizi. Obhájce Matlock řekl: „Nechci znát pravdu, chci vědět, co řeknete u soudu.“ Z jejích úst to tak dobře neznělo. Tak trochu váhavěji. Ale třeba tím mohla čehosi dosáhnout.

Uběhlo několik minut. Vězeň se přestal pohupovat, ale místo toho škrábal židlí o linoleum. Zvuk byl iritující.

„To já jsem zabil toho, co jste našla.“

Karen Borgová cítila víc ulehčení než překvapení. Věděla, že to byl on. Mluví pravdu, pomyslela si a nabídla mu pastilku Halls. Mladík rád kouřil s pastilkou v ústech, stejně jako Karen Borgová. Začala s tím před mnoha lety v jakési víře, že tím předejde cigaretovému dechu. Po nějaké době pochopila, že to nefunguje, ale mezitím si to oblíbila.

„To já jsem toho chlápka zabil.“

Znělo to, jako by musel někoho přesvědčovat. Ale nebylo to nutné.

„Nevím, kdo to je. Teda byl, chtěl jsem říct. Abych byl přesnej, vím, jak se jmenuje a jak vypadá. Vypadal. Ale neznal jsem ho. Znáte nějaký advokáty?“

„Jistě,“ odpověděla a s ulehčením se usmála. On úsměv neopětoval.

„No, znám a znám, nejsou to moji přátelé, pokud máte na mysli tohle, ale nebude složité najít vám dobrého obhájce. Dobře, že chápete, co potřebujete.“

„Já od vás nechci, abyste mi opatřila novýho advokáta. Jenom se vás soukromě ptám, jestli znáte nějaký advokáty.“

„Aha. No, pár z mých kamarádů ze studií se tím zabývá, ale nepatří do první divize. Zatím.“

„Vídáte se s nima často?“

„Ne, jen čistě náhodně.“

Byla to pravda. A bolestná. Karen Borgová už neměla mnoho přátel. Jeden po druhém se vytratili z jejího života, nebo ona z jejich, po stezkách, které postupně skoro zarostly, ale které se občas překřížily při zdvořilostních frázích na jaře u piva v zahradní restauraci nebo na podzim po pozdním představení v kině.

„To je dobře. Já chci vás. Můžou mě obžalovat z tý vraždy a já beru, že mě dají do vazby. Ale musíte mi u poldů zařídit jedinou věc. Chci sedět tady na policejním ředitelství. V žádným případě nechci do městský věznice.“

Ten muž ji nepřestal překvapovat.

V nepravidelných intervalech se v novinách právem objevovaly titulky o zcela nedůstojných podmínkách v celách policejního ředitelství. Byly určeny pro čtyřiadvacetihodinový pobyt. I k tomu se hodily stěží. A tenhle vězeň tam chtěl bydlet. Celé týdny.

„Proč?“

Mladík se naklonil až k ní. Cítila jeho dech, po několika dnech bez kartáčku na zuby nevábný, a opřela se dozadu do židle.

„Nikomu nevěřím. Musím si to promyslet. Pár dní bych rád přemejšlel, pak si spolu můžeme promluvit. Prosím vás, potom za mnou přijďte a popovídáme si!“

Mluvil naléhavě, téměř zoufale, a poprvé k němu pocítila málem soucit.

Vytočila číslo, které jí Håkon načmáral na kousek papírku.

„Skončili jsme, můžeš si pro nás přijít.“

* * *

Karen se nemusela zúčastnit výslechu před soudem a byla ráda. Jen jednou byla přítomna, když se rozhodovalo o uvalení vazby. Během studií, když ještě věřila, že bude svým právnickým vzděláním pomáhat potřebným. Usedla tenkrát v jednací síni 17 na lavici za bariéru, která vypadala, že ji tam postavili, aby chránila nevinné posluchače proti brutální realitě v místnosti. Každou půlhodinu byl někdo poslán do vazby a jen jeden z jedenácti soudce přesvědčil, že čin nespáchal. Tehdy těžko rozlišovala, kdo je obhájce a kdo žalobce, smáli se a byli kamarádi, obírali se navzájem o cigarety a vyprávěli si pikantní historky ze soudních síní. Jakmile chudák dopadený stanul na svém místě v boxu, rozešli se aktéři na své strany a začali se bít. Policie vyhrála deset kol. Šlo to rychle, fungovalo efektivně a bylo to nemilosrdné. Přes všechno své mladické nadšení obhajovat musela Karen přiznat, že rozhodnutí soudce jí nijak zvlášť nepohnulo. Obžalovaní jí připadali nebezpeční, nespořádaní, nesympatičtí a málo přesvědčiví, když zuřili a přísahali před soudem na svou nevinu, někteří plakali, mnozí kleli. Přesto však reagovala rozhořčeně na to, jak se do sálu vrátila přátelská atmosféra pokaždé, jakmile vězně vrtícího hlavou popadl z každé strany za paži jeden policista a odvedli ho do čekacích cel ve sklepení. Nejen že ti dva protivníci, kteří se ještě před chvilkou osočovali, pokračovali ve vyprávění nedopovězené historky, ale dokonce i soudce se naklonil dopředu, aby slyšel, smál se, pokyvoval hlavou a přisadil si zábavnou poznámku, dokud další chudák nebyl připravený v boxu. Karen Borgová se domnívala, že soudce by se měl držet stranou a přátelství že do jednací síně nepatří. K soudům měla stále stejně uctivý vztah, proto byla ráda, že za svou osmiletou praxi v advokátní kanceláři nemusela vstoupit do jednací síně. Všechno dokázala vyřešit dříve, než to došlo tak daleko.

Procedura uvalení vazby na Hana van der Kercha byla pouhá formalita. Stvrzeno písemně na až osm týdnů se zákazem korespondence a návštěv. Policie s údivem vyhověla jeho přání zůstat v cele v zadním traktu budovy ředitelství. Ten člověk musí být naprostý blázen.

Karen Borgová tedy unikla výslechu před soudcem a byla zpátky ve své kanceláři. Patnáct advokátů se specializací na obchodní právo se stejným počtem sekretářek a deseti referenty sídlilo v komplexu Aker Brygge. Exkluzivní obchod s pánskou módou v podlaží pod nimi byl třikrát v konkurzu. Nakonec tam místo něj otevřeli H&M, kterému se dařilo dobře. Příjemný drahý lunch bar musel ustoupit restauraci McDonalds. Nájemci prostor vůbec nedodržovali to, co původně slibovali, ale na prodeji kanceláří by se katastrofálně prodělalo. A byly přece v centru.

Na skleněných dveřích stálo Greverud & co., podle starého pana Greveruda, který i ve svých dvaaosmdesáti letech býval v kanceláři každý pátek. Firmu založil hned po válce s velkým zápalem vypořádat se s vlastizrádci. V roce 1963 bylo advokátů pět, ale Greverud, Risbakk, Helgesen, Farmøy & Nilsen začalo paní v ústředně poněkud unavovat. V polovině osmdesátých let zakoupili prostory v místě, o kterém se všichni domnívali, že se stane osloským palácem kapitálu. Jako jedni z mála tam přežili.

Karen Borgová získala v této solidní firmě letní brigádu v závěru svého magisterského studia. Tvrdě pracovat a k tomu mít chytrou hlavu, toho si v Greverud & co. cenili. Byla čtvrtou dívkou, která se kdy u nich o práci ucházela, a první, jež měla štěstí. Když o rok později složila zkoušky, nabídli jí práci, zajímavé klienty a nemorálně vysoký plat. Neodolala pokušení.

Ale nikdy toho opravdu nelitovala. Karen Borgová byla vtažena do napínavého světa kapitálu, účastnila se skutečných Monopolů v tom nejzajímavějším desetiletí. Uvedla se tak dobře, že jí po rekordních třech letech nabídli partnerství. To se nedalo odmítnout. Byla polichocena, šťastná a měla pocit, že si to zaslouží. Teď vydělávala půl druhého milionu ročně a už skoro zapomněla, proč kdysi začala studovat práva. Silné ručně tkané látky od návrhářky Sigrun Bergové ustoupily drahým elegantním kostýmkům z butiků v ulici Bogstadveien.

Zazvonil telefon. Sekretářka. Karen Borgová si pustila hovor hlasitě. Pro volající to bylo nepříjemné, její hlas obklopovala ozvěna a to jej znejasňovalo. Karen cítila, že jí to dává převahu.

„Volá nějaký advokát, Peter Strup. Jste tady, na schůzce, nebo už dnes nebudete?“

„Peter Strup? Co mi chce?“

Nedokázala skrýt překvapení. Peter Strup byl mimo jiné předsedou Unie obhájců, zvláštního seskupení advokátů, kteří se cítili buď příliš dobří, nebo příliš špatní na to, aby byli jen ve Svazu advokátů jako všichni ostatní. Před několika lety ho zvolili nejpohlednějším mužem Norska a vyznamenal se jako nadmíru dotěrný a neustále se v médiích objevující komentátor nejrůznějších oblastí života v zemi. Bylo mu něco přes šedesát, vypadal na čtyřicátníka a běhal závod Birkebeinerløpet v přiměřeně elitním čase. Navíc se nejspíš přátelil s královskou rodinou, ačkoliv to kupodivu nikdy nepotvrdil v přítomnosti novinářů.

Karen Borgová se s ním nikdy nesetkala, ani s ním nikdy nemluvila. Pochopitelně o něm často četla.

„Přepojte mi ho,“ řekla po krátkém zaváhání, zvedla sluchátko a nevědomky tím vyjádřila respekt.

„Karen Borgová,“ řekla mdle a nevzrušeně.

„Dobré odpoledne, tady advokát Peter Strup. Nezdržím vás dlouho. Dozvěděl jsem se, že jste byla jmenována obhájkyní jistého Holanďana, který je obžalován z páteční vraždy u Akerselvy, je to pravda?“

„Ano, zatím to tak je.“

„Zatím?“

„No, chci říct, že je pravda, že jsem jmenovaná, ale zatím jsem s ním moc nemluvila.“

Bezděčně zalistovala v papírech před sebou, kopii spisu pro obhájce. Slyšela, jak se Strup šarmantně zasmál.

„Kdy jste začali pracovat za 495 korun na hodinu? Myslel jsem, že státní plat nepokryje na Aker Brygge ani nájem! Jde to tak špatně, že se teď budete přiživovat na našem trhu?“

Nevysvětlila si to jako zlomyslnost. Její hodinová mzda často výrazně převyšovala dva tisíce, podle klienta. Sama se tomu zasmála.

„Zatím to zvládáme. To, že budu pomáhat tomu mladíkovi, je vlastně náhoda.“

„Ano, přesně to jsem si myslel. Mám dost práce, ale obrátil se na mě jeden z jeho přátel s dotazem, zda bych mu nemohl pomoci. Ten přítel je můj starý klient a jak víte, my obhájci musíme o své klienty pečovat, i o ty stálé, že ano.“

Znovu se zasmál.

„Jinými slovy: rád tu práci převezmu, počítám, že o ni stejně velký zájem nemáte.“

Karen Borgová nevěděla, co na to říct. Pokušení složit celou tu věc do klína nejlepšímu obhájci v zemi bylo velké. Peter Strup to nepochybně zvládne lépe než ona.

„Díky, to je od vás laskavé. Ale on trval na mně a já jsem mu tak nějak slíbila, že s ním budu pokračovat. Samozřejmě mu o té nabídce řeknu, a bude-li to aktuální, zavolám vám.“

„Ano, jistě, uděláme to tedy takhle. Ale jistě chápete, že potřebuji odpověď rychle. Abych se do toho mohl případně vložit, zjistit, jestli se dá něco dělat.“

Ukončili rozhovor.

Cítila se trochu zmatená. Přestože věděla, že mezi advokáty v trestním právu je daleko běžnější krást si klienty neboli provést rozumnou změnu advokáta, jak to mnozí formulovali, překvapilo ji, že by to měl zapotřebí Peter Strup. Nedávno zahlédla jeho jméno v reportáži v novinách jako jedno ze tří v souvislosti s případy, u kterých se trestní věc zpožďuje po měsíce a roky, protože nejznámější advokáti mají příliš dlouhé čekací lhůty. Na druhou stranu se jí líbilo, že chce pomoct, obzvlášť když to bylo na žádost van der Kerchova kamaráda. Taková péče jí rozhodně připadala sympatická. Sama si držela od všech svých klientů odstup.

Karen Borgová zavřela složku před sebou. Viděla, že jsou čtyři hodiny, a rozhodla se, že už půjde domů. Na tabuli nad recepcí se zapsala jako první ze všech advokátů, kdo toho dne odchází. Ještě stále se nezbavila bodnutí špatného svědomí, jež ji trápilo pokaždé, když před ní v rubrice „příchod zítra“ nestálo alespoň deset jmen. Ale právě dnes ten pocit rychle zaplašila, vyšla ven do deště a doběhla přeplněnou tramvaj domů.

* * *

„Dostala jsem případ z trestního práva,“ zamumlala mezi dvěma kousky ryby z Frionoru.

Karen Borgová pocházela z Bergenu. Čerstvé ryby v Oslu zásadně nejedla. Nemají totiž být mrtvé déle než deset hodin. Ryby v hlavním městě chutnaly po osmačtyřiceti hodinách jako guma, a pak byla lepší mražená masová produkce.

„Mimochodem, spíš bych měla říct, že mi ho vnutili,“ dodala, když dožvýkala.

Nils se usmál.

„A umíš to ještě? Často si přece stěžuješ, že jsi zapomněla všechno, co ses naučila, kromě toho, čím se zabýváš posledních osm let,“ řekl a otřel si ústa hřbetem ruky. Tohoto otravného zlozvyku se Karen snažila Nilse zbavit celých šest let, co spolu bydleli. Částečně tím, že na to poukazovala, částečně tím, že vedle jeho talíře demonstrativně pokládala velké ubrousky. Ubrousek ležel nedotčený a Nils si znovu přidal.

„Umím, umím,“ mumlala překvapená tím, jak dotčeně se cítí, obzvlášť poté, co ji už samotnou napadaly přesně tytéž myšlenky.

„Jasně, že to umím, jen to musím trochu oprášit,“ řekla a odolala pokušení dodat, že při zkoušce z trestního procesního práva v posledním ročníku studia dostala vynikající známku 2,20.

Vyprávěla mu celý příběh. Z jakéhosi důvodu se nezmínila o telefonátu advokáta Strupa. Nevěděla, proč. Možná proto, že jí nebyl příjemný. Už od svého dětství si Karen Borgová dávala pozor, když měla mluvit o věcech, které považovala za obtížné. To chmurné si má člověk nechat pro sebe. Dokonce ani Nils do jejího nitra pořádně nepronikl. Jediný, komu se to občas málem povedlo, byl Håkon Sand. Poté, co zmizel z jejího života, stala se přebornicí v disciplině postarat se v tichosti sama o sebe a o ostatní pak za odměnu.

Když zmlkla, právě dojedli. Nils začal odklízet ze stolu, zdálo se, že ho vyprávění zaujalo. Karen se usadila v ušáku, sklopila opěradlo dozadu a poslouchala, jak štrachá v myčce na nádobí. Zanedlouho začal rachocení doprovázet klokotavý zvuk kávovaru.

„Je očividně vyděšený k smrti,“ zavolal Nils z kuchyně, nakoukl do obýváku a opakoval: „Myslím, že se něčeho strašně bojí.“

Geniální. Jako by to nebylo naprosto jasné. To byl celý Nils. Měl schopnost sypat kolem sebe samozřejmosti, což ji mnoho let okouzlovalo. Vypadalo to téměř jako parodie, jako by to dělal úmyslně. Ale v poslední době pochopila, že vlastně podle svého přesvědčení vidí věci, kterých si druzí nevšimli.

„Jasně, že se bojí,“ zamumlala, „ale čeho se bojí?“

Nils vešel se dvěma šálky kávy.

„Určitě se nebojí policie,“ řekla, když vzala do ruky šálek. „Chtěl, aby ho sebrali. Sedl si na rušnou ulici a čekal na policii. Ale proč nechtěl nic říct? Přiznat, že to byl on, kdo zavraždil muže u Akerselvy? Proč se bojí vězení, když se nebojí policie? A proč, pro všechno na světě, trvá na tom, abych ho zastupovala já?“

Nils pokrčil rameny a sáhl pro noviny.

„Ty na to jistě přijdeš,“ prohlásil a zahloubal se do kreslených seriálů.

Karen zavřela oči.

„Já na to jistě přijdu,“ opakovala sama pro sebe, zívla a přitom drbala za uchem psa.

ÚTERÝ 29. ZÁŘÍ

Karen Borgová měla neklidnou noc. To se stávalo. Večer bývala vždycky unavená a usínala jen několik minut poté, co ulehla. Naneštěstí se však znovu probouzela. Zpravidla kolem páté hodiny ráno. Cítila se unavená a malátná, ale nedařilo se jí vklouznout zpátky do říše snů. V noci se všechny problémy zdály obrovské, dokonce i ty, které vypadaly přes den jen jako bledé stíny nebo ani to ne. Záležitosti, jež se na denním světle daly odehnat mávnutím ruky jako nezajímavé, neškodné a urovnatelné drobné nepříjemnosti, nad ní na přelomu noci a dne visely jako ohromná a vše zastiňující strašidla. Příliš často ležela a vrtěla se až do půl sedmé, načež usnula spánkem, který byl naprosto k ničemu a připomínal spíš mdloby a ze kterého ji o půl hodiny později vytrhl budík.

Této noci se probudila ve dvě hodiny, úplně zpocená. Seděla v letadle bez podlahy, všichni cestující museli balancovat bez bezpečnostních pásů na úzkých výběžcích trupu. Křečovitě se držela toho svého, až byla k smrti unavená, když vtom letadlo prudkým obloukem zamířilo dolů. V okamžiku, kdy narazilo do země, se vzbudila. Sny o řízení letadla by měly asi znamenat, že jí chybí kontrola nad vlastním životem. Karen ale měla pocit, že to není její případ.

Byl nádherný podzimní den, nic víc a nic míň. Celý týden lilo jako z konve, ale tohoto rána teplota vystoupila na patnáct stupňů a slunce v posledním vzepětí sil připomnělo, že to není ještě tak dlouho, co skončilo léto. Stromy na náměstí Olafa Ryese už se převlékly do žlutorudé a sluneční jas přímo bodal, takže dokonce i Pákistánci se zdáli bledí, když vynášeli zboží ze svých malých stánků a koloniálů ven na ulici. Ulice Toftes gate hlučela provozem, ale člověku přesto vzduch připadal podivuhodně čerstvý a čistý.

Když se Karen Borgová před pěti lety stala nejmladším partnerem a současně jediným partnerem ženského pohlaví v Greverud & co., vážně s Nilsem diskutovali o tom, že se odstěhují ze čtvrti Grünerløkka. Určitě na to měli a Grünerløkka se nerozvíjela tak, jak se všichni domnívali tenkrát, když se studentce Karen podařilo ne úplně čestně získat třicetimetrový byt v domě určeném ke zboření, který ovšem těsně poté zachránila Společnost pro obnovu Osla. Záchrana spočívala v, mírně řečeno, mizerné rekonstrukci za nehoráznou cenu. Následkem toho nájem za tři roky vyskočil na patnáctinásobek. Ti, co měli hlouběji do kapsy, se museli odstěhovat a všechno by dopadlo špatně, kdyby si věřitelé neuvědomili, že poslat celé bytové družstvo do konkurzu jim nepřinese žádný zisk. Karen Borgová mezitím, těsně před krachem cen nemovitostí v roce 1987, byt včas prodala a vyšla z toho s přijatelným základem pro svůj nový projekt, půdní byt v sousedním domě.Ten jako zázrakem Společnosti pro obnovu Osla unikl, protože se jeho obyvatelé rozhodli splnit plány, které městská správa vypracovala na obnovu čtvrti, vlastními silami.

Karen a Nils opravdu zvažovali, že se přestěhují. Ale jednoho podivuhodného pozdního sobotního večera před několika lety se rozhodli vše důkladně probrat. Sestavili si seznam pro a proti, jako by měli skládat přípravnou zkoušku. Nakonec došli k závěru, že místo stěhování použijí peníze na rozšíření svého malého bytu. Podpořili hospodaření bytového družstva tím, že odkoupili zbytek půdy, téměř dvě stě metrů čtverečních. Byt byl nádherný a než jej dokončili, přišlo je to draho. Nikdy toho nelitovali. Poté, co oba kupodivu zcela v klidu pochopili, že nebudou mít děti – bylo to jakési tiché poznání, ke kterému došli, když čtyři pět let neužívali žádnou antikoncepci a výsledek se nedostavil –, začali zapomínat na výhrady přátel ke znečištěnému centru Osla. Měli terasu s vířivkou a grilem, nemuseli pracovat na zahradě a bez nejmenší námahy došli do nejbližšího kina. Měli sice auto, Ford Sierra, který koupili z druhé ruky, když uznali, že nemá smysl vrážet příliš peněz do auta, jež bude parkovat na ulici, ale jezdili nejčastěji tramvají nebo chodili pěšky.

Karen Borgová vyrostla v Bergenu ve čtvrti Kalfaret. Její dětství poznamenala sofistikovaná sousedská rozvědka – agentky nahlížely přes záclonky a vždy měly perfektní informace o každé maličkosti, neumytou podlahou počínaje a mimomanželskými pletkami konče. Po dvoudenní návštěvě několikrát za rok tam Karen dostávala nesnesitelnou klaustrofobii, kterou si nedokázala docela vysvětlit, tím spíš, že vlastně nikdy neměla co skrývat.

Pro Karen Borgovou byla tedy Grünerløkka místem svobody. S Nilsem tam zůstali a nepřemýšleli o změně.

Zastavila se před malým tabákem, do něhož se vcházelo přímo od tramvajové zastávky. Ve stojanech ležely tlusté svazky bulvárních novin.

„Brutální drogová vražda otřásla policií.“ Titulek v Dagbladet ji praštil do očí. Vzala jeden výtisk do ruky a už když vcházela dovnitř, začala číst. Na pult hodila sedm korun, aniž se podívala na prodavačku. Vyšla ven současně se zastavující tramvají. Označila si jízdenku a sedla si na volné sklápěcí sedadlo. Z první strany novin vedl odkaz na stranu pět. Pod fotografií mrtvého těla, které sama před necelými čtyřmi dny našla, stálo: „Policie se domnívá, že brutální vražda třicátníka, jehož totožnost stále není známa, je aktem pomsty mezi narkomany.“

Zdroj chyběl. Příběh se nepříjemně shodoval s tím, co jí vyprávěl Håkon Sand.

Rozčílilo ji to. Håkon zdůraznil, že to, co si oni dva řeknou, nesmí ven. To varování bylo naprosto zbytečné, jen málo lidí měla Karen Borgová méně v oblibě než novináře. Tím více ji štvalo, že policie si nedokáže informace uhlídat.

Pomyslela na svého klienta. Dostal ve vězení noviny? Ne, má zákaz korespondence a návštěv. Nebyla si úplně jistá, ale domnívala se, že to zahrnuje i zákaz tisku, televize a rádia.

Tohle by ho vyděsilo ještě víc, říkala si, a zatímco vůz bzučel a pohupoval se ulicemi města tak, jak to moderní tramvaje dělají, zahloubala se do zbývajících stránek novin.

* * *

Na druhém konci města seděl muž a bál se o život.

Hans A. Olsen byl stejně tuctový jako jméno, které nosil. Jeho tvář jasně poznamenalo mnohaleté nadměrné užívání alkoholu. Kůži měl odulou a sinavě bledou, se zřetelnými hlubokými póry; zdálo se, že nikdy není suchá. Právě teď se silně potil a vypadal starší než na svých necelých pětačtyřicet. Zahořklost působila spolu s alkoholem a dodala jeho obličeji rysy nevrlosti a nespokojenosti.

Hans A. Olsen byl advokát. Na počátku studia měl slibné výsledky a získal si pár přátel. Vyrůstal v pietistickém prostředí jihozápadního Norska, což spoutalo jakoukoliv bujnost a radost ze života, kterou kdysi určitě míval, řetězy těžkými jako z olova. Po několika měsících v hlavním městě hodil víru svého dětství za hlavu, ale prázdné místo, které po ní zbylo, neměl čím zaplnit. Představy nesmiřitelného pomstychtivého Boha se nikdy úplně nezbavil a následkem rozkolu mezi svým původním já a snem o studiích se ženami, vínem a akademickými výsledky začal příliš rychle hledat útěchu v pokušeních, jež Oslo nabízelo. Jeho kamarádi už tenkrát tvrdili, že Hans A. Olsen nepoužívá svoje pohlavní orgány k ničemu jinému než k močení. Byla to pravda s jistými modifikacemi. Mladík se brzy naučil, že sex se dá koupit. Jeho nezáživný a nejistý zjev ho brzy přivedl k hořkému poznání, že vztahy se ženami nejsou jeho parketa. Čile navštěvoval vyhlášenou čtvrť v okolí radnice a získal tam mnohem větší zkušenosti, než mu jeho kamarádi přikládali.

Jeho spotřeba alkoholu stoupala tak rychle, že už v pětadvaceti o něm říkali – z lékařského hlediska ne zcela správně –, že je alkoholik. To mu také zabránilo složit zkoušky s výsledky, které by odpovídaly jeho schopnostem na začátku studia. Státní zkoušku završil průměrně a dostal práci na ministerstvu zemědělství. Tam zůstal čtyři roky. Pro sebe se zařídil po dvouleté praxi soudního úředníka v severním Norsku, na niž zpětně pohlížel s hrůzou a jako na nutné zlo na cestě za povolením pro výkon činnosti advokáta a svobodou, kterou vždycky hledal.

Našel tři další advokáty, v jejichž společné kanceláři zůstávalo jedno místo volné. Poznali Olsena jako zvláštního muže, se kterým bylo obtížné vyjít a který měl naprosto nekontrolovatelné návaly zlosti. Prozatím ho přijali takového, jaký byl, z velké míry i díky tomu, že na rozdíl od ostatních vždycky a bez výjimky platil včas nájem a další společné výdaje. Počítali, že to souvisí spíš s jeho minimální spotřebou peněz než se schopností jich nějak obzvlášť moc vydělat. Hans A. Olsen byl zkrátka a dobře lakomý. Liboval si v šedých oblecích. Měl tři. Zdálo se, že dva z nich už pěkně dlouho. Žádný z kolegů ho nikdy v ničem jiném neviděl. Peníze utrácel za jedinou věc: alkohol.

Na krátký čas k úžasu všech jakoby rozkvetl. Překvapivý obrat v jeho životě se projevoval tím, že si častěji myl vlasy, začal používat exkluzivní vodu po holení a nakrátko jí vytlačil šedý, mdlý pach těla, který zaplavoval jeho kancelář, a také tím, že se jednoho rána objevil obutý v nových italských, podle mínění sekretářky nádherných, botách. Za změnou stála žena, jež byla dokonce ochotna se za něho provdat. Došlo k tomu po třítýdenní známosti, která ve skutečnosti znamenala zhruba padesát piv v klubu Gamla.

Ta žena byla ošklivá jako noc, ale kdo ji znal, říkal o ní, že je milá, vřelá a inteligentní. Byla jáhenkou v církvi. Což ovšem nepřekáželo krátké cestě k rozvodu a konečnému rozchodu.

Ale Hans A. Olsen měl jednu silnou stránku: kriminálníci ho zbožňovali. Stál za svými klienty jako málokterý jiný advokát. A protože s nimi tolik cítil, nenáviděl policisty. Nenáviděl je bez rozdílu a nikdy to neskrýval. Jeho neřízená zuřivost provokovala během let nespočet policejních prokurátorů, následkem čehož jeho klienti strávili v průměru ve vazbě mnohem delší dobu než jiní zadržení. Olsen nenáviděl policii, policie nenáviděla jeho. Samozřejmě to mělo dopad na obviněné, které zastupoval.

Teď byl Hans A. Olsen k smrti vyděšený. Stál před ním muž a mířil na něho pistolí, kterou Olsen se svou omezenou znalostí zbraní nedokázal identifikovat. Ale vypadala nebezpečně a on zhlédl dostatečný počet filmů, aby poznal tlumič.

„To od tebe byla pěkná pitomost, Hanso,“ řekl muž s pistolí.

Hans A. Olsen nesnášel, když mu říkali Hansa, i když to byl přirozený důsledek toho, že se vždycky představoval s A. ve jménu.

„Jenom jsem s tebou o tom chtěl mluvit,“ zakňučel advokát z ušáku, kam mu ruka s pistolí pokynula.

„Máme neporušitelnou dohodu, Hanso,“ řekl druhý muž a s vypětím ovládal svůj hlas. „Nikdo se z toho nevyvlíkne. Nikdo nebude donášet. Všechno musí probíhat v naprostém utajení. Nesmíš zapomínat, že se to netýká jenom nás. Víš, co je ve hře. Nikdy jsi neměl žádné námitky. Ale to, co jsi řekl včera do telefonu, Hanso, byly výhrůžky. Na to nemůžeme přistoupit. Jak cukne jeden, cuknou všichni. A to si nemůžeme dovolit, Hanso. To jistě chápeš.“

„Mám ty papíry!“

Byl to poslední zoufalý pokus udržet se při životě. Místnost se okamžitě naplnila nezaměnitelným pachem výkalů a moči.

„Ty nemáš žádné papíry, Hanso. To víme oba. A já prostě musím tuhle příležitost využít.“

Rána zněla jako krátké sípavé zakašlání. Kulka trefila advokáta Hanse A. Olsena doprostřed nosu a zcela jej zdeformovala v okamžiku, kdy se projektil zabořil hlouběji do hlavy. V týle vytvořil kráter o velikosti kedlubny. Červená a šedá hmota vyprskla na háčkovanou dečku splývající přes opěradlo a dopadla až na zeď metr za křeslem, na níž zanechala velké skvrny.

Muž s pistolí si na pravou ruku natáhl těsnou gumovou rukavici, zamířil ke dveřím a zmizel.

ČTVRTEK 1. ŘÍJNA

Vraždu Hanse A. Olsena noviny patřičně rozebraly. Za svého života se nikdy nedočkal titulku na úvodní straně, i když se o to opakovaně zuřivě snažil. Jeho mrtvola si našla cestu na šest prvních stran. Byl by hrdý. Jeho kolegové se vyjadřovali s náležitou úctou, a ačkoliv si všichni mysleli, že to byl pitomec, vykreslil tisk obraz vysoce respektovaného a ceněného rytíře spravedlnosti. Mnozí našli důvod kritizovat policii, která měla už druhý vážný případ vraždy bez jakékoliv stopy. Přesto se většina lidí domnívala, že advokáta vypravil na onen svět nějaký nespokojený klient. S jeho omezeným portfoliem mělo být hledání vraha rychlé a jednoduché.

Inspektorka Hanne Wilhelmsenová této teorii nevěřila. Potřebovala probrat několik velice spletitých myšlenek s policejním prokurátorem Håkonem Sandem.

Našli si místo až vzadu v kantýně. Byl to stůl u okna s impozantním výhledem na nepříliš pěknou čtvrť Osla. Oba policisté si s sebou přinesli šálek kávy a oba si polili talířek. Když upíjeli, z šálků kapalo. Mezi nimi ležela rozbalená rulička čokoládových bonbonů Smil.

Hanne Wilhelmsenová promluvila první.

„Upřímně řečeno, Håkone, já si myslím, že ty dvě vraždy spolu souvisejí.“

Pohlédla na něho. Nevěděla, jak na její rozehrávku zareaguje, a byla všemu otevřená a napjatá. Håkon Sand ponořil kousek čokolády do kávy, strčil jej do úst a pečlivě si olízal prsty. Vypadalo to nechutně. Podíval se na ženu naproti sobě.

„Nejsou si přece vůbec podobné,“ oponoval trochu rezignovaně. „Jiné zbraně, jiný způsob zabití, jiné místo činu, naprosto odlišné oběti a v různou dobu. S tou svojí teorií budeš mít problémy.“

„Poslechni, nezaměřuj se jenom na rozdíly. Pojď se podívat na to, co oba případy spojuje.“

Mluvila horlivě a na prstech vypočítávala svoje argumenty.
„Zaprvé: vraždy proběhly v odstupu pěti dnů.“

Přehlédla Håkonův lehce posměšný úsměv a pozvednuté obočí.

„Zadruhé: pro žádnou z nich zatím nemáme vysvětlení. Ano, identifikovali jsme muže od Akerselvy. Ludvig Sandersen. Dlouholetý narkoman se zápisem v rejstříku dlouhým jako moje paže. Naposled ho propustili šest neděl zpátky. Ale víš, kdo byl jeho advokát?“

„Když se ptáš tak triumfálním tónem, hádám, že to byl náš zesnulý přítel Olsen.“

„Bingo! Tohle každopádně jistá souvislost je.“

Pokračovala, nyní o něco tišším hlasem.

„A nejen že byl Olsenův klient, ale ten den, kdy byl zavražděn, měl se svým advokátem schůzku! Olsenův diář má u sebe Heidi, přidělili jí ten případ. Ludvig Sandersen měl přijít minulý pátek ve dvě a Olsen na něho měl vyhrazené dvě hodiny. Takže dost dlouhá rozmluva. Pokud k ní vůbec došlo. To zatím nevíme. Předpokládám, že se to dozvíme od sekretářky.“

Håkon Sand snědl v rychlém tempu většinu čokolády, Hanne si stačila vzít jen dva kousky. Teď, zatímco čekala na odpověď, zmačkala staniol do malé kuličky.

Najednou začali mluvit oba současně a oba se s úsměvem odmlčeli.

„Ty první,“ řekl Håkon.

„Je tu ještě jedna věc.“

Hlas teď měla nápadně tichý, přestože kantýna byla téměř prázdná a nejbližší člověk seděl více než sedm metrů od nich.

„Tohle si nikam nezapíšu. A už vůbec to nikomu neřeknu. Jenom tobě.“

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Slepá bohyně.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.