Tento překlad byl vydán s laskavou finanční podporou NORLA.

© Cappelen Damm AS, 2008

Translation © Miluše Juříčková a Štěpán Lichorobiec, 2013

© Nakladatelství JOTA, s. r. o., 2013

ISBN: 978-80-7462-044-7

ZÁŘÍ 1996

Střední stupeň nebezpečí. Vlaje žlutá vlajka. Vlnobití buší do pláže, přestože je teprve dvanáct hodin. Mrskne ručníkem do písku a rozbíhá se, žluté tričko si nechá na sobě. Brodí se, dokud mu voda nesahá k pupku. Udělá první tempo, vrhá se vstříc vlně, která se přímo před ním tříští, plave dál k bójím, a pak ještě dál. Z vody ho bublavě lechtá v prsou, jako by se mělo něco strašného stát. Šel by se ale koupat, i kdyby vlála červená vlajka. Červená znamená velké nebezpečí.

Nikdo jiný dnes tak daleko neplave. Otočí se ke břehu. Truls drží Nini za ruku, přesně jak mu řekl. Sem, za bóje, jen taktak doléhá její pištění, když se některá z těch zpěněných bestií přivalí až k jejím nožkám.

Dál od břehu jsou propasti mezi hřebeny vln hlubší. Najednou se pod ním propast rozevře, on padá, pak ho vlna zvedne a mrští jím přes další vrcholek, a zase padá. Musí zabrat, aby se udržel nad hladinou, aby nebyl stažen dolů, ke dnu. Ústa a nos se mu plní slanou pěnou. Plive a vykašlává vodu, hází to s ním nahoru a dolů. Vlny se valí jedna za druhou, a když se Jo dostane na jejich vrchol, vidí, jak se na horizontu voda dotýká šedomodrého nebe. A on ví, že moře pokračuje dál za tento předěl, až k Africe. Jak daleko by se dostal, kdyby plaval dál k pobřeží, které ani nevidí? Pokaždé když ho nějaká vlna pohltí nebo vyvrhne, zabere Jo mocně trupem. Cítí, že je silnější než vlny. Kam až by zvládl doplavat, než by se musel odevzdat napospas vlnám?

Ani když jejich letadlo přistávalo za brzkého jasného dopoledne, nedokázal zahlédnout pevninu na druhé straně. Otočil se tehdy na matku sedící na prostředním sedadle, aby se jí zeptal, kolik kilometrů je moře asi široké. Z jejího pohledu ale poznal, že už není schopná na podobné věci odpovídat. Bylo mu to jasné už ráno, než nastoupili do letadla. Seděli v kavárně hned vedle příchodu k letadlům. Museli vstávat už ve tři ráno, aby dorazili na letiště včas. Nini ležela v golfáči a spala. Truls taky usnul stočený do klubíčka na sedátku. Zůstal tam sedět sám a zíral na přistávací dráhu.

„Chceš něco k pití, Jo?“ zeptal se Arne a mrkl na něj. Tvářil se jako kámoš, což znamenalo, že kdyby Jo chtěl, mohl by dostat colu. Napadlo ho ale, že za tím něco bude. Trefa do černého: Arne přinesl colu, chipsy a preclík. Proč ne. Na to, že si Arne pro sebe donesl pivo, Jo kašlal. Arne si může pít, co ksakru chce, ale že matka chtěla víno, to už v pohodě nebylo. Je tři čtvrtě na šest ráno a tvoje máti nasává. To žádní normální dospělí nedělají. Už několik dní se skleničky ani nedotkla, a Jo si představoval, že tahle dovolená, plná slunce a koupání a všeho, po čem matka vždycky toužila, by mohla zahnat její potřebu pít. Než se ale vůbec dostali do letadla, stačila vyprázdnit tři sklenky a začala s tím svým objímáním a čechráním vlasů a už neříkala „letadlo“, ale „létadlo“ a najednou byly dokonce Arnovy vtipy tak srandovní, až se se zakloněnou hlavou smíchy zajíkala.

V létadle, když k nim letušky v sukních a modře pruhovaných halenkách přistrkaly vozík s občerstvením, objednal Arne matce navrch ještě koňak, přestože věděl, jak to dopadne. Možná právě proto. Jo se schoulil u okna a předstíral spánek. Představoval si, jak by bylo skvělé mít padák a vyskočit nouzovým východem do prázdna nad Německem nebo Polskem nebo kde to vůbec byli, přistát na nějakém neznámém místě, kde ho nikdo nezná a kde nikdo neví, co jsou matka a ten zmrd Arne zač.

O několik hodin později už leželi každý na svém lehátku u bazénu. Každý se svým drinkem. A matka ten svůj upustila na kamennou dlažbu, kde se sklenice roztřískala. To už bylo na Joa moc, a tak se zvedl, že zmizí na pláž.

„Vem s sebou Trulse a Nini,“ rozkázal Arne.

Jo sestupoval z příkrého kamenitého kopce s bráškou po boku a se sestřičkou v kočárku. Úplná rodinka. Kdyby tak popadl Trulse a Nini a odjeli zpátky domů. Ne, domů ne. Odstěhovali by se někam jinam, někam, kde by mohl pracovat a obstarávat jim jídlo a všechno, co by potřebovali. A kde by jim Arne dal pokoj. A kde by se nemuseli dívat, jak se matka ožírá a rozbíjí skleničky a ztrapňuje se před hromadou cizích lidí.

To ale není to nejhorší, co se tohoto prvního prázdninového dne stane. To nejhorší přijde večer. Jo uložil Nini do postele, poté co jí dal léky na alergii a prášky na spaní. Nutil ji, i když se bránila. Máti pořád dokola opakovala, že nesmí zapomenout dát jí ty čtyři tabletky před spaním. A teď mu najednou Truls říká, že matka už Nini ty prášky dala sama, než šla ven, a že mu to prý zapomněla říct. Takže teď má Nini v sobě dvojitou dávku. Není divu, že spí jak poleno. Bez hnutí.

Jo s nimi ještě chvíli posedí. Truls si s sebou vzal hromádku komiksů o Fantomovi, které dostal od Arna. Truls říká, že Arne je super, když mu dal své staré časopisy. Je to jen mezi nimi. Arne sbíral tyhle komiksy, když byl ještě malý. Byl dokonce ve Fantomově klubu a dostal prsten s emblémem Fantomova dobrého znamení. Ten je teď taky Trulsův. Jo už si od Arneho nic nebere. A když si něco vezme, tak to strčí někam hluboko do skříně a nikdy to nepoužívá, ať už je to dres Manchesteru, kartičky s fotbalisty nebo něco jiného.

Skloní se ještě jednou k Nini, aby slyšel, jestli dýchá. Všimne si, že pomalu a zhluboka oddechuje, takže jí asi ty pilulky navíc neuškodily. Rozhodne se přesto, že se ještě zastaví v restauraci a přeptá se matky. Pro jistotu. Přestože se mu zvedá žaludek jen při pomyšlení na to, že by se měl k matce v jejím stavu přiblížit.

Z reproduktorů na pódiu se na něj valí hudba. Nějaké disko. Matka ani Arne nestrpí, když si Jo doma pustí hudbu nahlas, ale tady se měří jiným metrem. To je to, co dělá prázdniny prázdninami, pravidla se změní nebo úplně zruší.

Rozhlíží se po restauraci a vidí jen cizí lidi. Doufá, že tam matka s Arnem nebudou, že si vyšli jen na procházku a vrátili se jinou cestou zpátky do apartmánu… U stolu při zdi zahlédne matku. Hlavu si opírá o rameno muže, kterého Jo nikdy předtím neviděl. Arne dovádí na parketu. Určitě si s tím chlápkem, na kterém teď visí matka, vyměnili ženský. Matku za tu snědou, hubenou, na kterou se teď Arne lepí. Arnemu se líbí hubené a vždycky se ušklíbá, když popadne matku za špek a přetáhne jí ho přes okraj kalhot.

Jo zůstane stát u dveří na terasu. Ještě teď v těle cítí moře. Mohl by se tam znovu odplížit, dřív než by si ho někdo z dospělých všiml. Znovu se vrhnout do vln, nevidět, jak se převalují v temnotě. Jen cítit, jak ho pohlcují a cloumají jím. Ale jestli nezůstane v baru, tak se matce něco stane. Může zakopnout na schodech. Někdo ji znásilní nebo se utopí v bazénu. Arnemu je to u prdele.

Najednou se matka vrávoravě snaží postavit se na nohy a přepadává dopředu. Ten cizí chlap ji zachytí, než stačí převrhnout stůl. Pár skleniček se sveze přes hranu. Všichni se otočí a civí. Ženská, se kterou Arne tancoval, se k nim už řítí. Drží matku a volá na ni. Ona a ten cizí chlápek ji podpírají, aby neklopýtla na schůdku u baru, procházejí přímo kolem Joa. Matka je mrtvolně bledá a nezdá se, že ho vůbec poznala. Má vyhrnutou sukni, zpod ní jí napůl vykukují kalhotky. Potácí se dál podpíraná tou vyzáblou ženou. Když zmizí na záchodcích, jde Jo za nimi, zastaví se přede dveřmi. Slyší podivné zvuky, matka něco křičí. Viděl ji už opilou, ale nikdy ji neslyšel takhle křičet. Jako by tam uvnitř měla umřít. Popadne kliku. Vtom ucítí na rameni ruku.

„Nechoď tam.“

Jo sebou škubne, chce se vytrhnout, ale drží ho nějaký dospělý, někdo cizí. Nejprve si myslel, že to byl ten, na kterého se věšela matka, ale je to někdo jiný.

„Někdo už u maminky je, postarají se o ni.“

Něco Joa přiměje, aby pustil kliku záchodových dveří. Možná to, že hlas mu zní povědomě. Pohlédne na toho neznámého. Muž v Arneho věku, neoholený, sluneční brýle posunuté z čela, přestože je večer.

„To není vaše starost,“ odsekne Jo, ale naštvaný není.

„To tedy není,“ odpovídá.

Ale přesně to právě dělá, stará se o to. „Pojď se mnou,“ říká. „Zvu tě na colu.“

Jde napřed, směrem k terase, bez ohlédnutí. Na sobě má khaki šortky a černou košili s krátkým rukávem. Vlasy má polodlouhé, uhlazené dozadu, spadají mu přes límec košile. Jo už matku křičet neslyší, zůstane na místě a váhá. A pak se odšourá za ním.

Posadí se ke stolu na kraji terasy. Hluboko pod nimi se převalují vlny. Zní teď daleko silněji a Jo pořád musí myslet na to, jaké by to bylo jít tam a vrhnout se do nich. Voda je určitě ještě teplá a ve tmě skoro černá.

Ten cizí pán pije taky colu. Joa napadne, proč zní jeho hlas povědomě — slyšel ho v televizi. A před nedávnem byl tenhle muž na titulní straně novin Aftenposten.

„Viděl jsem vás v novinách,“ říká. „A v televizi.“

„Už to tak bude.“

„Poznává vás spousta lidí?“

„Docela jo. Zírají na mě a jako by nemohli pochopit, že lidi z televize jsou taky z masa a kostí, obědvají a chodí na záchod.“ Cizí muž se usmívá. „Ale Norové jsou slušně vychovaní. Jakmile se vynadívají, nechají tě obvykle být. Vlastně jsou všichni stydliví a bojí se zesměšnit, jako ty a já.“

Jo upije colu, mrkne směrem k restauraci. „Matka ne, ta se ztrapňuje v jednom kuse.“

Ten dospělý se opře. „Je opilá,“ konstatuje. „Každý se změní, když se opije.“

Jo se snaží změnit téma hovoru. „Vy nepijete?“ ukáže na sklenici coly. „Jako víno a kořalku a tak?“

„Jen když musím. Ty jsi Jo, že?“

„Jak to víte?“

„Slyšel jsem, jak na tebe volá táta, když jsme vystupovali z letadla.“

„Arne není můj fotr!“

„Chápu. Víš, jak se jmenuju já?“

„Už jsem to párkrát slyšel, ale nepamatuju se.“

Dospělý se poplácá po kapsách košile a z jedné vyloví rozpláclou krabičku cigaret.

„Můžeš mi tykat a říkat mi Sako.“

„Sako? To není žádný jméno.“

Dospělý si zapálí. „Říkali mi tak, když jsem byl ve tvém věku. Kolik ti je? Třináct? Čtrnáct?“

„Dvanáct,“ odpoví Jo trochu pyšně.

„Někteří mí kamarádi mi tak pořád ještě říkají, když se potkáme,“ vysvětlí mu dospělý.

„Líbilo se ti to?“ uchechtne se Jo. „Že ti říkali Sako?“

Sako si přejede rukou po neoholené bradě. „Tam, odkud pocházím, měl každý přezdívku, často jsme my kluci dostali přezdívku po tom, co dělali naši tátové. Můj táta měl obchod s oblečením, teda s konfekcí, jak se tomu dřív říkalo, a Sako bylo dobré, vlastně se mi to teď docela zamlouvá. Určitě to ale znělo líp než Sponka, Tkanička nebo Kraťas. O Šprcce ani nemluvě.“

Směje se a Jo se taky musí smát.

„Jo taky není moje jméno, jen tak začíná.“

„Aha?“

„Ale nikdo si netroufne říkat mi celým tím blbým jménem. Jinak je sejmu.“

„Nepovídej, tak to abych raději taky zůstal u Joa.“

„Nedělám si srandu. Ve škole už mi párkrát chtěl někdo dát nějakou přezdívku. Doteď toho litujou.“

Dospělý potahuje z cigarety. „Máš pravdu, Jo, člověk si musí umět zjednat respekt.“

Arne už vstal z postele. Je rozmrzelý, a to je dobře, protože když je rozmrzelý, moc toho nenamluví a nechá Joa na pokoji. A matka se aspoň chvíli neukáže, možná celý den. Když se po špičkách plíží kolem dveří do ložnice, slyší, jak skuhrá. Kyselý zápach je cítit až v kuchyni.

Venku žhne doběla rozpálené slunce. Kamenná dlažba hoří pod chodidly. Měl by se otočit a dojít pro sandály? Musel by zaklepat. Pokračuje dál, drží se v úzkém pruhu stínu podél zdí. Určitě to vypadá blbě. Ti, kdo ho spatří, si pomyslí, že někoho špehuje. Anebo že je zloděj. Poslední kousek kolem baru, nahoru po schodech a pak k bazénu utíká. Většina lehátek je už obsazená. Cítí, jak na něj všichni vleže zírají. Když se přiblíží, skoro slyší, jak si šeptají: to je syn od tamté…

Dvě holky na okraji bazénu. Jedné z nich si Jo všiml už v letadle. Šla na záchod hned po něm. Má tenký, špičatý nosík a na zádech hnědé vlasy ztěžklé vodou. Možná že je starší než on. Má prsa. Jsou větší, než mají holky ze třídy. Bikiny má bílé s tmavočervenými srdíčky. Když kolem ní prochází, odvrátí zrak. Aniž by si sundal tričko, skočí prudce do vody z delší strany bazénu, přestože na ceduli je napsáno, že se to nesmí. Skáče fakt dobře. Jednou skočil z pěti metrů.

Uplave několik bazénů tam a zpět. Pak se potopí a proplave pod vodou kolem holek. V tom je nejlepší ze všech kluků ve škole. Cítí, jak ho sledují pohledem. Říkají si, jestli by se už neměl vynořit. Je to možné? Nepotřebuje se vynořovat. Ne dřív, než rukou narazí na druhý konec bazénu.

Vytáhne se na okraj kousek od holek, sedí a odkapává z něj voda. Dívá se všude možně, jen ne jejich směrem. Alespoň dvakrát si je jistý, že se k němu jedna z nich otočila a dívá se na něj, ne ta zakrslá a oplácaná, ale ta snědá, prsatá. Horko je k zalknutí. Na slunci mu v hlavě temně tepe, jestli takhle zůstane sedět, bude to tepat silněji a silněji, a něco se stane, ale neví co. Je okamžitě na nohou. Chodidla pálí, jako by byla samý puchýř. Kráčí kolem děvčat, která možná poznala, že se s ním něco děje, zahne za roh a pak dolů po schodech. Jakmile je z dohledu, dá se do běhu. Zastaví se až u prolézaček s houpačkou a skluzavkou. Dech mu rve hrdlo, ale dosud to v něm nepřestalo ztěžka tepat, jako kdyby někdo stál ve tmě a bušil perlíkem. Dosedne na houpačku. Všude kolem něj kočky. Počítá je. Je jich šest, proplétají se houštím. Počítá je znova. Nikdy neměl kočky rád. Všude čmuchají a pak se neslyšně zjeví, a člověk nikdy neví, na čem s nimi je.

Jedné z nich, kotěti, chybělo oko. Všiml si ho už den předtím, když přijeli. Sedělo před dveřmi jejich apartmánu a naříkalo. Šedohnědé a vyhublé jak žížala. Přes díru po oku zůstalo schlíple viset tenoučké víčko. Když otevírá bránu, proklouzne kotě ven a sleduje ho až ke dveřím. Určitě proto, že ho ti, co tam bydleli před nimi, krmili. To si myslel Arne. Na světě jsou miliony koček. Tahle vychrtlá chuděrka by dlouho nepřežila, kdyby se o ni někdo nepostaral. Mají mít všechny chuděrky právo na život? Jo se prudce otočí a zasyčí skrz zuby. Zvířátko se lekne a upaluje do houští.

Samozřejmě mu přijde otevřít Arne. Zírá na něj nakvašeně a zmizí na záchodě. Než stačí Jo vklouznout do sandálů, vystrčí hlavu a zabručí s ksichtem plným pěny na holení: „Až zas pudeš ven, tak vemeš děcka.“

„Vždyť ještě nejedli,“ protestuje Jo. Ale Truls už na něm visí. Otravovat se celý den s Trulsem se mu fakt nechce. Měl by ho ale vzít s sebou, aby aspoň nebyl doma, až se matka vzbudí. Ušetří ho tak podívané na matku kolébající se ven z postele a plazící se na záchod vyblít. Prozvracela ostatně celou noc, ale Truls spal jako zabitý. Nini po dvojité dávce prášků na spaní samozřejmě taky.

Za půl hodiny dojídá sestřička jogurt s medovými kroužky. Matka pořád ještě spí. Arne se ustavičně motá kolem a dívá se po nich úkosem, ale je zticha, dokud se Jo stará o děti. Najednou však nacpe rukávky, nafukovací míč a Trulsovy potápěčské brýle do igelitky, vmáčkne ji Joovi do náruče a vystrčí je všechny ze dveří.

„Pálí,“ piští Nini a poskakuje, jako by stoupla na kuchyňskou plotnu. Jo ji musí strčit do golfáčku a dojít jí pro sandály.

U dětského bazénu je oba zaparkuje na volné lehátko. Nini nasadí na tvarohově bílé ručky rukávky. Opalovací krém, napadne ho. Myšlenku na to, že by se měl ještě jednou vrátit do apartmánu, hned zaplaší.

„Tak a teď budeš pořádně hlídat,“ nabádá Trulse.

„Kam deš?“

„Na chvilku na pláž.“

„Du s tebou!“

„Ani omylem. Budeš tady hlídat Nini. Myslíš, že tu jsi na prázdninách, nebo co?“

Truls udělá psí oči, což Jo nesnese. „Hej, aby ses z toho nepodělal. Jen jsem si dělal srandu, chápeš? Nebudu pryč dlouho. Dej pozor, ať má ty rukávky dobře nasazené.“

Popadne ručník a udělá pár kroků, otočí se a zopakuje: „Pořádně jí ty rukávky nafoukni, jestli se utopí, bude to tvoje vina.“

Sbíhá schody. Slunce nesnesitelně praží. Nenávidí horko. Posadí se do stínu kamene na okraji pláže. I tam je písek rozpálený. Bude tu sedět, dokud nedosáhne bodu varu. Dokud cokoli jiného než vrhnout se do vln nebude k vydržení. Dnes vlaje zelená vlajka. Moře je nehybné.

Nějací kluci v jeho věku hrají volejbal. Vidí, že jsou docela dobří, zvláště ten vysoký, kudrnatý blonďák. Sleduje je. Dlouhán ho zpozoruje a mává. Jo hned nepochopí, že to patří jemu. Vyleze ze stínu a popojde pár kroků po žhavém písku.

„Chceš si zahrát?“ volá kluk norsky.

Jo neví. Nehraje volejbal nijak extra, je dobrý ve fotbalu.

„To nemáš nic na hlavě?“ ptá se kluk. „Uvaří se ti mozek.“

„Zapomněl jsem kšiltovku.“

Ten druhý se otočí.

„Počkej chvilku.“

Odběhne k první řadě slaměných slunečníků. Mluví s nějakými dospělými, kteří tam leží. Vrátí se zpátky s bílým šátkem se zlatými okraji.

„Tumáš, aspoň dýl vydržíš.“

Jo pohlédne druhému do obličeje. Nepamatuje si, že by ho viděl v letadle nebo v restauraci. Určitě se mu doneslo, že se matka ožrala a rozbíjela sklenice a zvracela na záchodě u baru. Přesto se netváří nijak opovržlivě nebo soucitně. Jo neví, co z toho nenávidí víc.

„Hraješ s náma, já jsem Daniel.“

Kluk říká jména ostatních. Dva kluci jsou ze Švédska a jeden vypadá na Fina.

Vyhrají tři sety. Nejspíš proto, že Daniel vybere ty nejtěžší míče a šíleně dobře smečuje.

„Hraješ volejbal?“ ptá se Jo.

Daniel nakrčí nos, volejbal evidentně nestojí za řeč. Shodí ze sebe tričko a boty, sprintuje k vodě a dál, až mu voda stříká od kolen. Ostatní běží za ním, Jo s nimi. Všichni kluci vypadají, že tu tráví už nějakou dobu, jak jsou snědí. On sám však nebyl na slunci několik měsíců. Nechá si na sobě své žluté tričko.

„Kdo bude první u bójek,“ volá Daniel.

Jo reaguje bleskově a skáče do vody, krauluje ze všech sil. Na půli cesty si vedle sebe všimne stínu, podobá se delfínovi, možná žralokovi. Klouže kolem něj a občas se vzdálí.

Jo doplave k bóji s velkým náskokem před ostatními kluky.

„Plaveš dobře,“ chválí ho Daniel zavěšený na bóji bez sebemenšího náznaku zadýchání.

„Jsem ještě lepší pod vodou,“ oddechuje Jo podrážděně. Visí na stejné bóji tak blízko, že se jejich obličeje skoro dotýkají.

„Tak to můžeme zkusit zpátky,“ navrhuje Daniel.

Jo si odplivne. „Dál,“ řekne. „Raději poplavem dál.“

Daniel se zadívá na horizont a zasměje se. „Řekni, až budeš připravený.“

Jo se soustředí na svůj dech. Počká, dokud se nezpomalí a neprohloubí. Několikrát se zhluboka nadechne a udělá rukou znamení. Oba se potopí.

Nechá Daniela plavat před sebou. Je to jako klouzat prostorem z roztaveného skla. Tyrkysové světlo se shlukuje do chvějivých svazků a mizí v temnotě. Plave klidnými tempy. Nesmí plýtvat silami. Ve škole jednou zkoušeli, kdo umí nejdéle zadržet dech. Nikdo se ani nepřiblížil jeho rekordu. Víc než dvě minuty. Jeden pochybovač mu držel ruku před ústy a nosem, aby nepodváděl. Ale on nepodváděl. Prostě přestal dýchat. Mohl by přestat dýchat úplně, kdyby bylo třeba… Daniel je kus napřed, Jo vidí kopající nohy mezi sloupci světla. Propluje chladivým prouděním, ponoří se ještě hlouběji až k hejnu černých rybiček, cítí, jak mu krev začíná pulzovat v hlavě. Může ti prasknout cévka v mozku, volala na něj matka, když se jednou vynořil z vody, a on teď přemítá nad tou krví, která se prodere jeho mozkem a obalí ho jako teplý hadr. Točí se mu hlava. Potřebuje vzduch, napadá ho, ale on nepoleví, a tato vůle nepřichází z něj, pochází z něčeho, co se v něm začalo objevovat, z něčeho, čím by se mohl stát… Daleko vpředu: Danielova chodidla. Směřují dolů, takže to vzdal. Musíš na hladinu, praskne ti cévka v mozku, slyší matčin křik, ale on nevyplouvá. Doplave k Danielovým chodidlům a pak dál a dál, dokud sloupce světla kolem něj nepotemní. Teprve pak se odrazí a protrhne hlavou hladinu.

„Ty seš úplnej magor,“ volá na něj Daniel. Hlas zní vzdáleně, jakoby zpoza zdi. Jo není schopný odpovědět. Hejno černých rybek stále ještě proudí bílým světlem a žaludek se tlačí hrdlem. Splývá zpátky, směrem k Danielovi, nemůže skoro hýbat pažemi. Snaží se vyloudit úsměv, který by ukázal, že s ním souhlasí: Jasně, jsem úplnej magor.

* * *

Když se Jo vrátí zpátky, jsou matka a Arne už dávno vzhůru a pryč. Museli s sebou vzít Trulse a Nini, protože Jo je u dětského bazénu neviděl. Není to ale dlouho, co je matka pryč, konstatuje, ze záchodu to pořád kysele páchne. Je rychle hotový, posadí se do obýváku, kde s Trulsem a Nini spávají. Pohovka není ustlaná, matrace se válejí po podlaze. Zapne klimatizaci a televizi. Zprávy v řečtině. Havárie autobusu, lidé prolézají roztříštěným oknem, někteří s hrozně zakrváceným obličejem. Stáhne z gauče povlečení a natáhne se, z vítězství nad Danielem v plavání pod vodou ho ještě bolí celé tělo. Na chvíli usne. Probudí ho nějaký zvuk. V televizi jdou kreslené seriály, vypne ji, vyjde na balkon. Je tam jako v peci. Slunce praží přímo do střechy. Najde tu tenoučkou šedivou linii, která odděluje moře od nebe. Kdyby k ní plaval a nepřestával, doplaval by až k pobřeží Afriky. Přivítali by ho válečníci na velbloudech, během písečné bouře zachumlaní do bílých šatů.

Nakloní se dopředu a omrkne sousední balkon. Na chlup stejný jako jejich. Plastový stůl a čtyři křesla. Jen prádlo na šňůře je jiné. Tričko, zelený ručník a spodek od bikin. Musí být její. Bílý s tmavočervenými srdíčky. Odkapává z něj voda. Dívka u bazénu je jeho sousedka.

Dveře na balkon jsou pootevřené. Možná je v apartmánu sama. Co má asi na sobě, když bikiny visí na šňůře? Co když je ve sprše… Snaží se ze všech sil zaslechnout zvuk tekoucí vody. Zevnitř není slyšet nic. Běž a zaklepej. Zeptej se, jestli si můžeš něco půjčit. Třeba sirky. Co by dělal v poledne se sirkami? Ukradni matce jedno cígo. Na nočním stolku má ty dva kartony, co si koupila v bezcelní zóně před nástupem do letadla. Ani nepozná, že jí chybí krabička. Nabídni sousedce.

Na druhé straně se zabouchnou dveře. Proběhne obývákem, otevře a vystrčí hlavu ze dveří.

Je to ona. Už kousek poodešla. Jde k bazénům. Má na sobě sukni a tílko. Kdyby byl trochu rychlejší…

V jídelně je narváno. Musí se rozhlížet, než najde stůl. Sedí hned u pódia. Na stole láhev červeného, poloprázdná. Arne pije pivo, takže to všechno vyžahla sama. Sedí k němu zády, ale on vidí, že už má v hlavě. Má ji na stranu, a čím víc má v hlavě, tím víc jí bude hlava padat. Nini usnula v dětské židličce. Truls přežvykuje párek. Obličej se mu rozjasní, když zpozoruje staršího bráchu. Ve stejném okamžiku spatří Jo dívku o dva stoly dál, dívku odvedle. Nechce, aby ho viděla ve společnosti jeho matky a Arneho,
ti se zvládnou akorát ztrapnit, proto zůstane stát pár metrů od nich. Naštěstí si ho dívka ještě nevšimla.

„Nechceš si s náma dát taky nějakou drobrůtku, Jo?“ říká matka, je nadrátovaná víc, než si myslel.

„Nemám hlad. Dal jsem si před chvílí párek.“

To souhlasí, až na ten párek. Ale pořád ho ještě bolí břicho z toho, jak pod vodou doplaval skoro až do Afriky. I hlava ho bolí. Celé tělo.

„Pěkná blbost,“ míní Arne.

„Nech ho, má vlastní rozum,“ brání ho matka, jako by to mělo něčemu pomoct.

„Jdu, mám sraz s kámošema.“

„Dobře,“ mává matka.

„Pak se ale vrátíš a vezmeš s sebou Trulse a Nini,“ přikazuje Arne.

„Co budete dělat vy?“

Matka se pokouší o úsměv.

„Pěkně je večer pohlídáš, abychom měli s Arnem taky trochu volno. Víš, že je to naše dovolená.“

„Volno, abyste se zas mohli zřídit,“ mumlá Jo.

„Cos to říkal?“ bručí Arne.

Jo pohlédne směrem ke stolu, kde sedí dívka. Ta oplácaná blondýnka tam sedí taky. A dva dospělí. Jsou zaneprázdněni jídlem. V jídelně je příliš horko, Jo neměl nikdy horko rád. Cítí sám na sobě, že se něco stane. Když zavře oči, pohltí ho černočerná tma. Když je znovu otevře, objeví se ten stín. Třímá něco podobného perlíku… Otočí se a jde, než si stínu všimnou ostatní.

„Hey, Joe.“

Jo se zastaví u kraje bazénu a rozhlíží se. Na jednom z lehátek u zdi poznává muže, se kterým si povídal včera večer. Toho, který chtěl, aby mu Jo říkal Sako. Sedí a čte knížku, na stolku vedle něj hoří svíčka.

„Ahoj,“ řekne Jo a cítí, jak se mu dech tady v té temnotě venku zklidňuje.

„Busy?“ zeptá se muž a chce si očividně povídat i dneska.

Jo k němu popojde několik kroků. Sako má na sobě pořád ty khaki šortky a černou košili s krátkým rukávem.

„Je všechno v pořádku? Myslím tvou mámu a tak…“

Jo neodpovídá.

„Nechceš se na pár minut posadit?“ Sako napřahuje ruku k vedlejšímu lehátku. Jo si sedne na okraj.

„Co to čteš?“ zeptá se, aby něco řekl.

Sako zvedne tenoučkou knížku. „Takovou dlouhou báseň.“

„Báseň?“

„Vlastně takový příběh. O putování v mrtvém světě. Nebo ve světě mrtvých.“

„Jako nějaký strašidelný příběh?“

„Přesně tak,“ vyrazí ze sebe Sako. „Četl jsem to mockrát, přesto pořádně nevím, jak to dopadne.“

Jo přemýšlí, co tím asi myslí.

„Část, kterou zrovna čtu, se jmenuje Death by water.“

„Mohlo by to být o utonutí?“ zkouší to Jo.

„Ano. Mladík, Féničan.“

„Féničan?“ přeruší ho Jo. „Myslíš ty lidi, co tu žili před několika tisíci lety?“

Sakovo obočí se zdvihne a vytvoří dva vysoké oblouky. „Teda, musím říct, Joe, že ty asi ve škole dáváš pozor.“

Jo pozor dává. Když se mu chce, umí být pilný.

„Takže ten Féničan se utopí,“ pronese Jo a nechá hlas vyznít lhostejně. „Je to voják?“

„No, vlastně to spíš vypadá na obchodního cestujícího. Na dně už leží nějakých čtrnáct dnů. Moc z něj nezbývá, kůže a svaly jsou obrané na kost. Byl to asi docela boháč, ale z ničeho, co kdy vlastnil, už nemá potěšení. Leží tam v tom druhém světě v hlubinách a neslyší ani křik racků.“

Joovi je najednou lehce. Sako si s ním povídá rád. Nepředstírá to.

„Docela dobrý způsob, jak umřít,“ nadhodí a v mihotavém světle svíčky pozoruje, co na to muž řekne.

Sako sedí a studuje jeho obličej. „Přemýšlel jsem o našem včerejším večerním rozhovoru,“ řekne nakonec.

Tenhle chlapík byl několikrát v televizi, a teď tu sedí z masa a kostí asi metr od něj a přemýšlí nad věcmi, které mu řekl nějaký dvanáctiletý kluk. Najednou Jo zpozorní.

„Bylo vůbec o čem přemýšlet?“

Sako si zapálí cigaretu.

„Dáš mi taky jednu?“

„Co myslíš, že by řekla matka na to, že tě tu nějaký cizí chlap učí kouřit?“

Jo si odfrkne. „Do toho jí nic není. Vůbec to nezjistí. A jestli na to přijde, tak jí to bude putna. A mimoto jsem už stejně mockrát kouřil.“

Sako mu podá cigaretu. „Budeš se muset spokojit s jedním šlukem. Jestli o tom cekneš, jsem v průšvihu. Stačí fakt málo a rázem jsem na titulních stránkách všech bulvárů, víš, co tím myslím.“

Jo se ušklíbne. „Tak to se pěkně napakuju. Tip za všechny prachy.“

„Přesně,“ řekne Sako. „Celebrita na dovolené u moře láká děti na cigarety.“

Teď se musí smát Jo. Potáhne si zhluboka z cigarety a zadrží kouř v plicích, cítí, jak ho okamžitě přepadá líbezná slabost.

„Vždycky tě tu vídám samotného,“ podotkne po dalším šluku.

„Jsem tady sám.“

„Vyjedeš si na prázdniny jen tak sám? To nemáš rodinu nebo tak?“

Sako se na něj znovu dlouze zadívá.

„Potřeboval jsem na chvilku vypadnout,“ odpoví a opře se v lehátku. „Rozhodl jsem se jednou večer, příští ráno jsem už seděl v letadle a úplnou náhodou jsem skončil tady. Překvapivě dobré místo. Možná si tu koupím i dům.“

Není mnoho dospělých, kteří by žili takovým způsobem. Zničehonic se sebrat a sednout na letadlo. A koupit dům na Krétě, když se jim zlíbí.

„Takže to s tvou matkou není úplně v pořádku?“

Z nějakého důvodu se Sako vrátí přesně k věci, o které Jo nemá sebemenší chuť se bavit. Neodpovídá a Sakovi to asi konečně došlo, protože se alespoň nezačal dožadovat odpovědi. Místo toho začne Jo vyprávět o dívce od sousedů. Má dlouhé nohy a prsa a vůbec je krásná na pohled. Tak akorát nedostupná, prostě trošku princezna.

„A co s tím hodláš dělat?“ chce vědět Sako a podává Joovi cigaretu.

„Dělat?“

„Abys navázal kontakt. Abys tu o ní jenom nefantazíroval.“

Jo nemá žádné plány a rád si nechá poradit od očividného odborníka přes tyto záležitosti.

„Jak se jmenuje?“

Jo pokrčí rameny.

„To bys měl zjistit,“ míní Sako. „Je důležité nazývat věci pravým jménem. To bude tvá výhoda. Ve kterém apartmánu bydlíš?“

„1206.“

„A ta holka v tom vedle? Počkej tady.“

Sako se zvedne a zmizí směrem ke vchodu do hotelu. Zůstat tam jen tak sedět je moc příjemné. Na druhé straně zdi, daleko pod terasou, hřmí vlny. Blikající světlo daleko ve tmě, loď na cestě temnotou. A když Jo zakloní hlavu, vidí souhvězdí, která nepoznává, a jeden satelit proplouvající hvězdnými obrazci.

Za čtyři pět minut je Sako zpátky. Nese dvě coly, podá jednu Joovi a klesne znova na lehátko.

„Jmenuje se Ylva.“

„Kdo?“

Sako se křivě usměje. „Holka, cos mi o ní vyprávěl. Jmenuje se Ylva Richterová. Stačilo se zeptat na recepci.“

Joovy oči se zúží v štěrbiny.

„Říkal jsem si, že bych ti mohl na začátku trochu pomoct,“ dodává Sako jiným tónem, možná vidí, jak Jo zneklidněl. „Holky jsou zdravý zájem. Lepší než skaut nebo sport nebo domácí úkoly.“

Jo se zklidní. Sako je v pohodě. Není snadné pochopit, že se o něj zajímá, že se vůbec namáhá takhle si povídat s nějakým dvanáctiletým klučinou. Ne jen tak do větru, ale doopravdy. O věcech, co něco znamenají. Jo nemusí myslet na to, jak se matka a Arne ztrapňují v restauraci. On není jako oni. Sere na ně.

* * *

Jde pískem. Pálí, ale on to necítí. Všechno prostupuje bílé světlo. Ylva Richterová jde vedle něj. Má na sobě ty bikiny s tmavočervenými srdíčky. „Vím o jednom místě, kde nás nikdo neuvidí,“ říká. „Je to jeskyně, kde můžeme být sami.“ Pokračují k okraji pláže. Kolem nich rostou květiny přímo z písku. „Jak vůbec může na takovém místě něco růst?“ ptá se Ylva. Na to Jo nemá odpověď, takže se možná ani nezeptá, ale přitiskne se k němu, když ji obejme paží kolem nahých ramen.

Vtom zaslechne zvenku chrastění klíčů. Popadne ručník a přetáhne ho přes sebe.

Stojí tam matka. Opírá se o zárubeň.

„Ahoj, kamaráde,“ usmívá se a mžourá na něj. Ramínko šatů si ušpinila něčím červeným. „Sedíš si tu takhle potmě?“

Odpoví jí úšklebkem.

„Jsem asi trochu unavená,“ vysvětluje a vyzuje se ze sandálů na vysokém podpatku.

Z lednice vytáhne jednu láhev vody, naplní sklenici a pije. Koutkem jí vytéká čůrek, který pádí rovnou dolů do sluncem spálené rýhy mezi prsy.

Pak vejde do obýváku, letmo ho pohladí po vlasech, skloní se nad Nini, poslechne si, jak dýchá, znovu se otočí a stojí těsně u něj.

„To musí být skvělý, mít takovýho staršího bráchu.“

Hlas má neostré, rozplizlé obrysy. Ale matka není našrot. Obejme ho. Políbí ho na tvář. Dech je cítit vínem a parfém připomíná šeříky. Snaží se vykroutit, ale úplně se mu to nepovede.

Matka jde na záchod. Čurá dlouho. Spláchne, umyje si ruce. Pak pootevře dveře a ptá se:

„To tu chceš sedět potmě celej večer?“

Pokrčí rameny. „Žádný jiný pokoj tu není.“

„Pojď na chvilku ke mně. Měli bychom si spolu občas popovídat.“

Jde za ní. Matka odklidí svršky z dvojlůžka, kalhotky, trička a mokré plavky, pověsí je na víko kufru v rohu, lehne si na přikrývku. Jo se opře o stěnu.

„Posaď se sem,“ řekne a poplácá okraj matrace.

Udělá, co po něm matka žádá. Nehodlá se s ní bavit o tom, jak se opíjí a pak se přede všemi ztrapňuje, až se jí všichni posmívají.

„Ty jsi moc hezkej kluk, Jo,“ řekne, a on chce, aby už byla zticha. Nebo aby vysvětlila, co tím myslí. „Víš, v poslední době to nebylo zrovna lehký,“ říká matka. O tom on ví všechno. A vlastně nic. Nechce o tom vlastně vůbec nic vědět. Bojí se, co se stane, když o tom matka začne mluvit.

„Není vždycky jednoduchý být zrovna mnou,“ říká a Jo se chce zvednout, v jejím hlase slyší, že brzo začne natahovat. „Spoustu toho ještě nevíš, Jo.“ Hladí ho po zátylku. „Potřebovala bych pořádně obejmout,“ řekne. Nedokáže si ani představit, že by se nad ní měl sklonit. Ale slyší, jak tichounce vzlyká. Pohne nohama, aby se postavil, ona si myslí, že se obrací k ní, a stáhne ho dolů k sobě. Jedna noha je na zemi, druhá ještě v posteli. „Ty jsi byl vždycky můj chlapeček, víš? Postarám se o tebe.“ Kecá, pomyslí si, a vůně šeříků je tak silná, že se mu z ní zvedá žaludek. A pod šeříky — vůně její pokožky, pot a cibule, a něco, co v něm okamžitě vyvolá představu nevymáchaného hadru, který najde po několika dnech pod špinavým nádobím ve dřezu. Bolí ho noha, musí ji přitáhnout k sobě, leží teď v posteli přitisknutý celým tělem k matce. Ona ho objímá jednou rukou, druhou má nataženou podél jeho stehna. Cítí, že se tam dole něco děje, matka si toho nesmí všimnout, nedokáže se však otočit, a ona tiskne stále silněji. „Ty jsi tak krásný kluk, Jo. Ty jsi tak krásný… tak krásný.“

Matčino kňourání v ložnici je přehlušováno Arneho chrápáním. Jo viděl o chrápání něco v televizi, říkali, že ti, co chrápou, se dožívají nižšího věku. Rychleji jim slábne srdce a mohou nečekaně zemřít.

„Mám hlad,“ fňuká Nini.

„Něco pro tebe najdeme.“

„Já chci od mamky.“

„Mamka spí.“

„Já chci od mamky!“

„Tak si poraď, jak umíš,“ ucedí Jo. „V lednici je jogurt.“

Oči se jí zalijí slzami.

„Jogurt nemám ráda.“

Má chuť jí jednu natáhnout, aby měla proč brečet. Nebo rozrazit dveře do ložnice a vytáhnout matku za pačesy z postele.Nini má hlad, slyšíš, ty zasraná píčo? Jsou jí tři roky a má hlad. A jestli se vzbudí Arne a bude mít chytrý kecy, vezme pivo z přihrádky v ledničce a vrazí mu ho doprostřed toho jeho kysele rozespalýho ksichtu.

„Pojď, pudem posnídat ven,“ navrhne Truls a natahuje si kraťasy. „A pak pudem s Nini na pláž.“

Jo se zprudka otočí a rozpřáhne se k pohlavku. Truls leknutím couvne. Jo ho nechá být. Mladší bratříček má vždycky spoustu nápadů, jak by se věci měly dělat. Je to k vzteku, ale vlastně to nemyslí špatně.

„Fajn.“ Vztek z Joa vyprchává. Alespoň trochu. „Pomoz Nini na záchod. Jdu napřed a zaberu stůl.“

Je půl deváté. Jídelna je jako obvykle plná. Zůstane u vchodu a rozhlíží se. Naštěstí si každý hledí svého. Jen nějací důchodci poblíž dveří na něj zírají. Babka s bílou čelenkou v šedivých vlasech něco šeptá dědkovi a Jo si je jistý, že se to týká jeho. Šuškají si o matce a Arnovi. Otočí se k odchodu. Někdo volá jeho jméno. Daniel se zvedne od stolu na terase a mává mu. Když Jo nereaguje, dojde k němu.

„Chceš si přisednout?“

Daniel má na sobě tričko s Metallicou, tmavě červené šortky a sluneční brýle, které vypadají fakt dobře a draze. „Máme místo.“

Jo pohlédne ke stolu. Žena v tenkých šatech sedící zády k němu. Její vlasy jsou temnější než motorový olej. Vedle ní urostlý muž a na kraji chlapeček v Ninině věku. Rodina. Snídají dohromady. Mají místo u stolu na rozpálené terase. Někdo by k tomu stolu mohl přijít a rozsekat ho ohromným perlíkem.

„Ostatní jsou tu cobydup,“ řekne Jo. „Musím najít místo pro všechny.“

„Půjdeš si pak s náma zahrát plážový fotbal?“

Daniel si nedá pokoj, stojí tam a čeká, až Jo něco řekne. Nesmí se to stát teď, probíhá mu hlavou. Ne teď před Danielem a jeho rodinou a spoustou čumilů. Objeví volný stůl a rozejde se k němu. Po předchozích strávnících není uklizeno. Talířky se zbytky vajíček, zaschlého sádla ze slaniny a pecek hroznového vína na ubrousku. Zbytky kávy v šálcích. Objeví se Truls s Nini v závěsu. Jo Trulsovi přikáže uklidit stůl. Sám jde a přinese Nini obrovskou misku kukuřičných lupínků.

„Já chci medové kornflejky,“ protestuje.

„Sníš, co je,“ zavrčí Jo, a alespoň pro jednou Nini pochopí, že naříkání jí nebude nic platné. „Podívej, dáme tam čtyři lžíce cukru a bude to dobrota.“

Truls se nahlas směje. Stačil si už nabrat pečené párky, slaninu a spoustu kečupu.

„Tohle je prima místo,“ raduje se.

Jo ukusuje chleba s marmeládou. Sleduje stůl Danielovy rodiny. Máma se postaví a jde k východu. Je štíhlá a černé šaty jí těsně přiléhají. Podobá se filmové hvězdě, jejíž jméno si Jo nepamatuje. Otec také dojedl, ale sedí a naslouchá Danielovi, který mu o něčem vykládá. Má kudrny v zátylku a vypadá, že často posiluje.

Dívka, na kterou čekal, vchází v závěsu s tou oplácanou blondýnkou. Odloží si osušky u stolu hned za posuvnými dveřmi, nedaleko Danielova stolu. Cestou do bufetu projdou ani ne dva metry od něj. Jo se na ni nedívá, ale ona na něj ano, tím si je jistý. Sako mu radil, aby nedával zájem příliš najevo. A pak najednou udeřit. Jo se v duchu raduje, že sedí sami s Trulsem a Nini. Je možné, že je dívka ani dohromady s matkou a Arnem neviděla. Třeba by o nich ani nemusela mít ponětí.

Během tří minut jde zpátky, nese podnos. Musela se těsně předtím koupat, protože bikiny jí dělají na zadku mokrý flek. Jsou to ty se srdíčky, jak může Jo zahlédnout přes tenkou látku její žluté sukně, přesně ty, které se sušily na balkoně předešlého dne. Ylva se jmenuje, Ylva Richterová. Teda jestli je na Saka spolehnutí. Ale proč by Sakovi neměl věřit? Je s ním legrace a je to celebrita. A z nějakého důvodu se zajímá o Joa. Jo hledá pohledem Saka, ale Sako prostě není ten typ, který by brzo ráno snídal, napadne ho. Spíš vysedává dlouho do noci, kouří a čte pořád dokola básně o utopených Féničanech.

Než Jo dojí první krajíc, zvedne se Ylva k odchodu. Mezi žlutou sukní a ještě kratším tričkem jí vykukuje bříško. V pupíku má kroužek. To ještě Jo nikdy neviděl. Nedokáže od něj odtrhnout oči. Pod tričkem se jí pohupují prsa v rytmu chůze nahoru a dolů. Přinutí se koukat jinam. Holky nemají rády, když nad nimi slintáš, řekl by určitě Sako.

Když zahne za roh, je Jo na nohou. „Seď tady s Nini.“

„Kam deš?“

„Na hajzl. Ty nikam nejdeš, jasný?“

Truls žvýká konec párku a nevypadá, že by pospíchal.

„Jsem tu za pár minut,“ prohodí Jo přes rameno.

Nakloní se dopředu a pozoruje sousední balkon. Dveře jsou zavřené a záclony zatažené. Ale ona je uvnitř, o tom ani na okamžik nepochybuje. V ložnici je ticho. Není slyšet ani Arnovo chrápání. Možná se mu zastavilo srdce, možná že leží v posteli modrý v obličeji a obrovský jazyk má vyplazený. A možná se v tom opileckém spánku převalil na matku a zadávil ji. To by Jo musel vzít Trulse a Nini a odjet odsud. Sedět vedle Ylvy v letadle. „Můžeš bydlet u mě,“ říká ona. „Co s Trulsem a Nini?“ říká on. „Musím se o ně postarat. Nikoho jiného nemají.“ Nakloní se k němu. „Moji rodiče je adoptují, u nich jim bude dobře.“

Udělá to, aniž by nad tím přemýšlel. Vyplíží se ven, ke dveřím sousedů. Zaklepe. Nikdo neodpovídá. Copak nejde právě o to, aby s ní mluvil? Zaklepe znovu. Zevnitř se ozvou šoupavé kroky.

„Malé strpení, už jdu.“

Ylvin hlas. Najednou si uvědomí to, co už zaslechl den předtím u bazénu. Ráčkuje tak, jak to dělají lidé na jihu. Nebo v Bergenu. Skoro ji osloví jménem, ale včas se vzpamatuje.

„To jsem já… bydlím vedle.“

Otevře. Je v tílku a šortkách. Kolem hlavy má osušku jako turban.

„Ahoj,“ řekne Jo.

„Ahoj?“

„Bydlím vedle vás,“ zopakuje.

„Aha?“

Vysloví tohle aha, jako kdyby ho nikdy předtím neviděla. Bydlím vedle, chce říct potřetí. Můžu dovnitř?

Sedět na jejich pohovce. Držet ji za ruku. Její pohled však nic takového nenaznačuje.

„Můžu si půjčit otvírák na konzervy?“ zachraňuje se. Uleví se mu, protože to zní přirozeně. Otvírák přece může potřebovat každý, kdykoli. Je to běžná věc, kterou si člověk dojde půjčit k sousedům.

„Otvírák?“ Podívá se směrem ke kuchyni. „Podívám se, jestli máme.“

Přivře dveře. Nepozve ho dál. Není se čemu divit, vypadala docela překvapeně.

Je hned zpátky, podává mu kovový předmět, otvírák na láhve, na konzervy a vývrtka v jednom. Na chlup stejný jako ten, který ležel v jejich kuchyňské zásuvce, když se ubytovali, a který se právě teď povaluje na matčině nočním stolku.

Hned si připadá odvážnější. Dívá se jí dlouho do očí. Jsou hnědé s černými flíčky.

„Jsem hned zpátky,“ řekne a otočí se.

„To je v pohodě,“ odpoví Ylva. „Můžeš ho přinést později.“

Stojí v pološeru v kuchyni a svírá otvírák v dlani. Tlačí ho špičkou vývrtky proti dlani tak silně, až si propíchne kůži a až mu bolestí brní prsty.

Vtom uslyší matčin hlas v ložnici. Zastřený a ospalý. Za chvíli se vyštrachá úplně nahá a půjde na záchod. Jo se vyplíží zpátky na světlo. Ventilačka u Ylvy je otevřená. Možná stojí před zrcadlem. Rozčesává si ty dlouhé, mokré vlasy. Znovu zaklepe. Tentokrát otevře Ylva hned, bez ptaní.

„To je rychlost,“ ráčkuje a trochu se pousměje.

„Tuňák,“ vysvětlí, nepřijde na nic lepšího. „Pěkné místo,“ dodá rychle, protože to vypadá, jako by chtěla zavřít dveře.

„Moc,“ řekne dívka.

„Pěkná pláž,“ řekne on.

Přikývne. „Jdu tam za chvíli. Musím se jen nejdřív upravit.“

Cítí mravenčení v obličeji. Ona skoro říká: uvidíme se na pláži. Zvedne ruku, aby se jí dotknul, ale neodváží se, místo toho si přejede prsty přes ústa.

„Tak to se uvidíme,“ řekne.

Dívka zvedne obočí, to pravé trochu výš, všimne si.

„Jo… jasně,“ řekne a zavře dveře.

Stojí před jejími dveřmi a zjistí, že jí zapomněl vrátit otvírák. Ona na to taky zapomněla. Příliš se zabrala do hovoru s ním. Ale bylo by chybou klepat znovu. Sako by ho od toho určitě zrazoval. Místo toho zastrčí otvírák do kapsy, alespoň bude mít ještě příležitost se tu zastavit. Běží volným tempem do kopce. V parčíku se skluzavkou a houpačkami jsou, jako vždy, kočky. Některé se plíží kolem dokola, jiné šplhají ve stromech. Ta jednooká chuděrka je tam taky, úplně osamocená u plotu. Jo na sebe nechce upozornit. Kotě ho ale poznalo, připlíží se a začne se lísat k jeho obnaženému lýtku. Kožich má zanedbaný, přesto je měkký na omak. Zvířátko ho pozoruje svým jediným okem a naříkavě mňouká, je možné, že ho o něco prosí. Chce s kotětem něco udělat. Neví co. Zvednout ho a ucítit jeho kožíšek na tvářích. Strčit mu prst do díry pod víčkem. Zmáčknout to kotě tak, až by přestalo naříkat.

Nakonec se spokojí jen s tím, že kotě nakopne, aby ho nepronásledovalo dál za bránu.

* * *

Kousek od budky s občerstvením se zastaví a rozhlíží se po pláži. Slunečníky jsou slaměné a připomínají mu černouška Bubu, co celou noc buší do bubnů a zachrání vesnici před nepřáteli. Plíží se k velkému stromu. Někde na téhle pláži musí Ylva být, protože ji už byl vyhlížet i na té druhé, vzdálené odsud několik set metrů.

Vtom ji uvidí. Vylézá z vody v bikinách s tmavočervenými srdíčky. Uchopí své dlouhé vlasy, několikrát je ždímá a pak je, jako oháňku, mrskne na záda. Za ní se potácí ta malá blondýnka. Je jako nějaký tlusťoučký mazlíček, ušklíbne se Jo a nespouští oči z Ylvy. Jde ke slunečníku ve druhé řadě od moře, natáhne se pro osušku, utře si obličej a stehna, znova ji pověsí a uvelebí se na slunci.

Jdi tam, Jo, jako by slyšel Saka. Nebo počkej, až se zase půjde koupat. Běž za ní do vody a zapřeď rozhovor. Nebude těžké najít nějaké téma, když se přes ni budou převalovat vlny pokoušející se ji strhnout pod sebe.

Rozhodne se pro první variantu, nedokáže čekat. Pokradmu se přibližuje k jejímu konci pláže. Poznává dospělé, se kterými seděla v jídelně. Muž, určitě otec, má prošedivělé vlasy. A matka se Ylvě vůbec nepodobá, je drobná a má horší špeky než jeho vlastní matka.

O dva slunečníky dál sedí Arne.

Jo se zasekne. Matka je tam samozřejmě taky. I ti dva, co s nimi tančili a osahávali se navzájem hned první večer. Matka má na sobě růžové bikiny a leží rozpláclá na lehátku se slamákem přes obličej. V písku vedle ní stojí dvě velké zelené láhve od piva. Arne k němu sedí zády a mluví s těmi dospělými. Ještě si ho nevšiml. Jo se otočí a utíká do úkrytu za stromem. Ani se neotočí a pokračuje vzhůru do kopce a dál kolem apartmánů až ke druhé pláži.

Je tu méně lidí. Uprostřed hloučku kluků spatří Daniela, vykročí k němu.

„Dáme si fotbal?“

„Kde?“ ptá se Jo.

„Jasně že ve stínu, pokud nechceš, aby ti shořely nohy.“

Daniel má kolem sebe očividně vždycky nějaké kamarády. Je fakt bezva, to musí Jo uznat. A hezoun. Včera navečer seděl u bazénu a povídal si s nějakýma holkama, které vypadaly, že jsou o dost starší než on.

Pár kluků se ještě přidá, než odkrokují hřiště a z osušek udělají branky. Je jich sedm. Jsou tam Švédi, které den předtím porazili ve volejbale, a nějací další, se kterými Daniel mluví anglicky.

„Skočím se zeptat taťky, jestli si s náma nechce zakopat,“ říká, „bylo by to čtyři na čtyři.“

Jo se chce ušklíbnout, že Daniel ještě pořád říká svému otci taťko, ale nechá si úšklebek pro sebe. Daniel sprintuje k jednomu ze slunečníků u kamenného schodiště. Jo vidí, jak jeho otec odloží noviny, zvedne se a kráčí pískem. Když dorazí, napřáhne ruku a popořadě se se všemi seznámí.

„Musím přeci vědět, s kým hraju,“ usmívá se široce. Je hrozně vysoký a vypadá silný a s těmi polodlouhými vlasy se podobá Obi-Wanovi z Hvězdných válek.

Do družstva dostanou jednoho ze Švédů, jmenuje se Pontus. Malý hubeňour s rychlýma nohama. Typické křídlo. Jo hraje nejraději stopera, má dobrou ránu a trenér ho pořád chválí, že má přehled. Takže mu vůbec nevadí, že Daniel chce hrát na hrotu. Jeho táta se postaví dozadu a prohlásí, že poslední chytá.

Daniel je samozřejmě dobrý. Až strašidelně dobrý. Rychlá finta a pak se do toho hrozivě opře. Jednou to napálí z přímého kopu. Nechytatelné. Připomíná Marca van Bastena. Ale není sólista. Centruje a běhá a nahrává do uličky.

„Dobrej balon,“ volá Daniel na Joa, který k němu míč protlačil pískem. A když Jo obtančí kličkou obránce i brankáře a v klidu posune míč za čáru, zvedne Daniel palec na znamení, že skvělá byla právě jeho přihrávka, a ne to, co z ní sám vykouzlil.

Jeho táta je taky ten typ, který pořád povzbuzuje.

„Sakra dobrá práce, Jo!“ volá, když Jo sebere soupeřův centr. „Teď jsi mi ušetřil spoustu starostí.“

Po zápase řekne Daniel: „Pojď s náma, máme lednici plnou džusu a šťávy. Jenom colu nemáme. Mamka je blázen do zdravé výživy. Daleko víc než táta, i když je doktor.“

Jo váhá. Co to má znamenat, že ho pořád někam zvou? Něco za tím musí být, něco, čemu prozatím nerozumí. Pořád čeká, že se mu Daniel nějak prozradí, že se mu posmívá. Ale to se nestane. Může na tomhle místě být vůbec ještě někdo, kdo neviděl matku namol na parketu?

Daniel objednává: „Potřebujeme deset litrů šťávy, abysme doplnili to, co jsme vypotili. Jo toho naběhal dvakrát víc než já.“

Jeho máma má na sobě bílé bikiny s velkým listem přes celou půlku zadku. Leží na břiše a čte knížku, je nahoře bez. Podívá se na ně.

„Nazdar, Jo,“ pronese docela hlubokým hlasem a pokračuje v četbě.

Teprve teď vidí Jo Danielovu mámu zblízka. Nemá skoro vrásky a člověk by jí hádal méně než matce.

„Vemte si sami,“ zívne. „Už mám pro dnešek padla.“

Danielův táta si kolem pasu omotá ohromnou osušku a převleče se do šortek. Jo nedokáže nepohlédnout mu do rozkroku. Naštěstí jsou jeho šortky stejně dlouhé a široké jako jeho vlastní nebo ty Danielovy.

Plavou prsa. Jo si na sobě nechá žluté tričko i ve vodě. Dojde mu, že se celé prázdniny neukáže nahý od pasu nahoru. Mohl si sundat triko hned první den. Teď už je pozdě. Ale Daniel to nekomentuje.

„Nepokoušej se s ním plavat o závod,“ varuje Daniel tátu a kývne směrem k Joovi. „A už vůbec ne pod vodou.“

„Nepovídej.“

„Včera uplaval takových padesát metrů proti proudu. Úúúplnej magor.“

Opakuje hlášku ze včerejška, ale tentokrát ji ještě víc protáhne, aby byla žertovnější, je ale jasné, že má k Joovi respekt.

„Je to pravda, Jo?“

„Tak nějak.“

„Pak tedy musíš mít ohromnou kapacitu plic,“ chválí ho před Danielem. „To jsme ostatně viděli už před chvílí při hře. Ty jsi ty ostatní naprosto uběhal.“

„Kam by člověk doplaval, kdyby pokračoval pořád vpřed?“ zeptá se Jo, aby se mluvilo o něčem jiném.

„Vpřed?“ Danielův táta se zadívá k horizontu. „Příští zastávka je Afrika.“

„Myslel jsem spíš kam přesně?“

„Egypt, možná. Nebo Libye. To záleží, jestli dokážeš udržet kurz. Navrhuju, že se spokojíme s tím, že doplaveme k bójím.“

Není to víc než dvacet metrů, nanejvýš třicet. Jo se potopí a vystřelí k písčitému dnu a následuje jeho svažování do temnoty. Píchá ho v uších, už musí být určitě tři metry hluboko. Plave ještě hlouběji. Vidí nohy těch nahoře, jak prorážejí křehkou hladinu vysoko nad ním. V hlavě mu temně duní. Jako kdyby tam někdo stál a bušil. Jestli nevyplavu, jestli poplavu dál podél dna, dokud se neztratím, tak přijde jeho čas, čas toho, kdo stojí v temnotě a buší perlíkem.

Vtom nahoře ve světle spatří bójku, zabere, protrhne hladinu a zachytí se bóje dřív, než k ní stačí doplavat Daniel s tátou.

* * *

Slunce je napůl schované za vrcholkem na západě.

„Všiml sis, jak rychle se tu stmívá?“ komentuje to Jo. Načrtne ve vzduchu proti obloze prudce se svažující oblouk. „Slunko je přímo nad tebou a najednou padá. Takhle.“

Daniel souhlasí. „To ale není nic proti Tanzanii.“

„Tys byl v Africe?“

„Se ví. Tam si musíš pospíšit domů, když se blíží večer. Tam se totiž nestmívá. Je to, jako když někdo najednou vypne světlo. Všude tma. Není tam ani jedna pouliční lampa. Je to fakt hustý.“

Kamenná dlažba je pořád ještě teplá, ale už nepálí tak, že člověku naskočí puchýře na chodidlech. Jdou bosí, osušky přehozené přes ramena, stíny před nimi. Když se Jo drží trochu vpředu, vypadají stíny stejně dlouhé.

Lidé se už scházejí do restaurace. Jo si uvědomí, že musí něco sníst. Ale nesmí se ukázat s matkou a Arnem. Takže to bude muset vyřešit sladkostmi.

„Skočím si ještě do stánku.“

„Čekám u bazénu,“ řekne Daniel. „Scházíme se tam před večeří.“

Když Jo vyjde ven s čokoládovou zmrzlinou, sedí hlouček u delší strany bazénu. Ona je tam taky. Sedí zády k němu, napůl opřená v lehátku. Oplácaná blondýnka sedí hned vedle.

„Dezert před večeří? Super,“ komentuje to Daniel. „Říkali jsme si, že bychom pak něco podnikli.“

Ylva se otočí a přejede Joa pohledem. Jo hodí napůl snězenou zmrzlinu do koše.

„A co jste vymysleli?“

„Půjdeme nahoru na minigolf.“ Daniel ztlumí hlas, než pokračuje: „A možná taky do jedné kavárny, o něco dál v ulici. Musíš jít s náma.“

Ylva se podívá na tlusťošku, která se rozhihňala. Je jasné, že jdou taky. Jo se postaví k nohám jejího lehátka a koutkem oka za slunečními brýlemi vidí, jak dívka zvedla zrak a klouže po něm pohledem. Hned je mu jasné, že právě Ylva rozhodla, že mu řeknou, aby šel s nimi.

„Já přijdu,“ řekne Danielovi a sleduje, jak dívka zareaguje.

Ta se usměje a vypadá spokojeně… Celý den se v něm hromadilo teplo. Nesnáší, když je horko. Mohl by se sklonit, vzít její hlavu do dlaní, něco s ní udělat. Koukne na hodinky, zamumlá, že si musí odskočit domů, a klidným krokem odchází ke schodům. Rozběhne se, teprve když je za barem, kde ho už nemohou vidět. Proběhne kolem apartmánu, dál kolem posledního z domů a dolů k pláži, nezastaví se dřív, než dosáhne hranice přílivu. Toho, který stojí ve stínu s perlíkem zdviženým nad hlavou, přehluší vlnobití šplouchající přes chodidla.

Ve dveřích apartmánu narazí na Arna.

„No podívejme. Milostpán se ráčil dostavit.“

„Byl jsem venku s kámošem,“ zkouší to Jo.

„Máš dát vědět, kde jsi. Kolik nám z těch prázdnin asi zbude, když tě tu budeme pořád někde nahánět?“

Otázka zůstane viset ve vzduchu několik sekund.

„Nini je nemocná,“ hřmí Arne, jako by bylo nutné to připomínat. Nini je pořád nemocná. Bolí ji uši a těžce dýchá. Vždycky spořádá něco, co nemůže, nebo dýchá těžce kvůli horku nebo klimatizaci. Nebo je to špatně vyčištěným dětským bazénkem. Na všechno tohle si matka stěžuje a neudělá s tím ani hovno. „Dohlídneš na ni, zatímco my se skočíme najíst.“

„Tak jo,“ řekne Jo s úlevou, že s nimi nemusí sedět, a to, že poslechl bez řečí, obměkčí trochu i Arna.

„Přineseme ti nějaké jídlo. Ale kdyby se ti chtělo, můžeš se jít později najíst sám.“

„Tak jo,“ zopakuje Jo.

„V lednici je cola,“ řekne Arne skoro mile. „Ale na ty ostatní láhve ani nesahej,“ zachechtá se a dloubne Joa pěstí do ramene.

Podepře Nini polštáři na pohovce. Je tak udýchaná, že se jí ani nechce mluvit. Na jednom kanálu dávají kreslený film a alespoň ten zvládne sledovat. Matka mu nachystala inhalátor a může pro ni i doběhnout, kdyby se Nini přitížilo… ale myslí si snad, že by se mu s nimi chtělo ukazovat v jídelně? Raději by skočil na recepci a přivolal sanitku. Nebo Danielova tátu.

Za půl hodiny přijde Truls se dvěma plastovými krabičkami v igelitce. Lasagne s masovými kuličkami a omáčkou.

„Mamka s taťkou přijdou za chvilku,“ oznamuje.

Jo odfrkne. „A tomu jako věříš?“

„Prý jenom dojí a přijdou.“

Trulsovi je už osm, ale nechápe ani prd. Jo se chechtá, řekne mu, co si o tom myslí on. Ale skousne to, nechá ho ještě chvíli věřit na Ježíška a najednou si připadá jako správný starší brácha. A znovu ho přepadne myšlenka vzít Trulse a Nini pryč odsud. A Ylvu, protože ta by určitě taky šla, poté co by mu ukázala tu jeskyni. Najednou má vztek na matku a Arna, ale nejvíc na matku. Nikdo se ani nezeptal, jestli se mu chce trčet v apartmánu celý večer. To teda v plánu nemá. Uspí Nini a možná počká, dokud Truls taky neusne, to nikdy netrvá dlouho. Chce se mu ven nehledě na to, jak špatně Nini je. Jestli přestane dýchat a oni ji ráno najdou zmodralou a bez života, bude to jejich vlastní chyba.

Svlékne se v koupelně. Chvilku stojí před zrcadlem, nahne se dopředu a sjede pohledem k pupíku. Když zavře oči, vidí Ylvu. Má na sobě bikiny a její nahá ramena hřejí. Kdyby chtěl, mohl by ji nechat sáhnout mu do rozkroku. „Vím o jednom místě,“ šeptá mu tak, aby ji nikdo jiný neslyšel. Dojdou až na konec pláže a přelezou přes ostrý útes. Ne, obejdou ho, brodí se teplou vodou až k laguně na druhé straně. „Vím o jedné jeskyni,“ řekne Ylva a ucítí, co se mu děje pod šortkami. Zastaví se a otočí se k němu, líbají se.

Otevřou se vchodové dveře. Jo ztuhne, skočí za závěs a otočí kohoutkem. Pod vařící vodou zasténá bolestí.

„Jo?“

„Jsem ve sprše,“ vysvětluje a přehodí páku na modrou, co to jen jde.

„A néni na to trošku pozdě?“ žvatlá matka. „Myslela jsem, že už spíš.“

Slyší, jak si sedá na prkýnko, přes tenký závěs vidí její obrys.

„Půjdeš ještě ven?“ zeptá se jí.

„Zatím ne, Nini není dobře, víš?“

Spláchne po sobě. Podle hlasu ví, že brzy usne. Otočí se čelem ke zdi a nechá ledovou vodu proudit. Slyší, jak se odhrne závěs.

„Sprchuju se,“ zopakuje teď už docela naštvaně.

„To přece vidím, mně to vůbec nevadí, dřív jsme se vždycky sprchovali spolu.“ Vleze dovnitř a postaví se za něj. Dojde mu, že se vysvlékla donaha. „Ale vždyť je to ledový, chceš tu úplně zmr-zmrznout?“

Pohne pákou k sobě, ale trochu to trvá, než se voda ohřeje.

„Přede mnou se nemusíš stydět, jsem přece tvoje máma, že jo? Já jsem tě vždycky mydli-dlila a oplachovala a utírala osuškou, že jo?“

Dá si do dlaní sprchový gel a začne mu masírovat ramena.

„Nestyď se, Jo. Je úplně normální, že jsme před sebou nahatí.“

Pořád stojí za ním a obejme ho rukama kolem prsou a hladí ho po břiše dolů. Najednou se přiblíží a políbí ho na krk.

„Jo,“ řekne a dál roztírá ten kluzký gel, co voní po šeříku. Nesnáší šeříky, ale někdo jiný tam stojí ve tmě a buší perlíkem, je to ten, kdo se vždycky objeví, když dojde na tohle, a Jo zjistí, že už tam není on sám, ale ten, kterému není nic cizí.

„Ty jsi krásný kluk, Jo, tak krásný… krásný.“

„Nejsem Jo,“ mumlá a obrací hlavu proti proudící vodě.

* * *

Je kolem půl jedenácté, když si nazouvá boty. Matka zalezla do ložnice a vzlyká ze spaní. Je pořád nahá a mokrá, nezvládla se ani pořádně osušit. Jo se vplíží do koupelny, umyje se ještě jednou namočeným ručníkem. Popadne vodu po holení, která ale voní jako Arne. Nakrčí nos, ale nalije si trochu do dlaně a potře si obě strany krku. Mrazivě to štípe. Trochu si té bleděmodré vodičky lokne, chutná po mýdle a květinách. Vrací se mu zpátky, ale zadrží to. Na cestě ze dveří si vzpomene, otevře zásuvku a vytáhne vývrtku, otvírák na konzervy a na láhve v jednom, co si půjčil od Ylvy. Vrátí jí ho, ještě není pozdě ji hledat. Je v nedaleké kavárně u hlavní cesty. Chytrý způsob, jak zapříst rozhovor. Udělat si z toho trochu srandu, třeba že si včera chtěl otevřít pivo. Anebo víno, ale v žádném případě ne konzervu s tuňákem. A ona se zasměje tomu s tím tuňákem, pobaví ji, že jí zapomněl otvírák vrátit, bude se smát a přitom ho štípne do paže, a on ji bude moct vzít kolem pasu. Asi takhle nějak to Sako myslel.

Daniel s ostatními už dávno nejsou u bazénu. Ani žádní dospělí, ale z terasy nahoře se ozývají hlasy a smích. Jo má dojem, že slyší Arna, jak vypráví vtipy, a tu hubenou rašpli, jak se směje. Stáhne se do stínu, vyběhne po schodech a pak k minigolfu. Hřiště je osvícené. Všimne si jednoho ze Švédů, se kterým byl v družstvu, když hráli fotbal. Je to Pontus s téměř bílými vlasy a náušnicí v uchu. Pilát Pontský, pomyslí si Jo…Onatam není. Ani její kamarádka a ani Daniel. Loudá se k nim. Dva jiní Švédi přihlížejí, zatímco se Pontus soustředí na devátou jamku. Taktak pozdraví. Nevypadá to, že by se s ním chtěli bavit, ale kvůli tomu tam taky není.

„Kam se poděl zbytek?“

Pilát Pontský na to odpoví: „V nějaké kavárně.“ Pokývne hlavou směrem ke světu za plotem hotelu.

Jo pospíchá podél hlavní třídy. Je naštvaný na Arna, který na něj hodil hlídání dětí, když už měl být dávno s Ylvou. A taky na matku, která musela přijít, než se stihl vypravit. Kolem probzučí dva mopedy. Hudba z baru. Brnkání na takovou tu řeckou kytaru, které se pořád zrychluje, jako na kolotoči. Znova zakleje, tentokrát protože se Daniela ani nezeptal, jak se jmenuje ta
kavárna, kam měli jít. Otočí se a jde zpátky. Rozhodne se, že počká u vchodu do hotelu, dřív nebo později tudy musí projít. Jde kolem parku na opačné straně ulice a zahlédne je mezi keři. Jsou to oni. Chce na ně zavolat. Danieli! chce zakřičet, ale hlas z něj nevychází. Daniel ji drží za ruku. Nikdo jiný s nimi nejde. Zmizí ve tmě.

Rozrušeně se dopotácí až za roh, za budovou se zastaví a musí se přidržet kontejneru. Musí se podívat, jestli se nespletl. Přeleze plot a postupuje k parku ze spodní strany. V předklonu proběhne kolem živého plotu.

Sedí mezi dvěma keři. Světlo kavárny ořezává jejich siluetu. Mazlí se. Připlíží se ještě blíž, tak blízko, že slyší, jak si šeptají. Daniel má ruku pod jejím tričkem, její ruce ale nevidí, určitě je má v jeho šortkách.

To nemohli být oni. Ani Ylva. Ani Daniel. Byla příliš velká tma na to, aby viděl, kdo to byl. Nešeptali si. Zajde se podívat do apartmánu. Zaklepe na dveře. Jestli je doma, tak ve tmě mezi keři sedí určitě někdo jiný. Ale jestli doma není, tak řekne jejímu tátovi, kde je, aby se tam mohl přiřítit a najít je, jak se válejí v trávě. Ona se sukýnkou vyhrnutou do pasu a kalhotkami u kotníků a na ní Daniel, protože kdo by ještě kurva pochyboval, že to jsou oni dva, co si to tam rozdávají v parku.

„Ylvo,“ řekne nahlas. Několikrát to ještě zopakuje, protože víckrát už její jméno do úst nevezme.

Má něco v kapse. Otvírák. Vyloví ho, rozevře spirálu vývrtky. Je ostrá a v prstech ho brní, když se jí zkusmo bodá do předloktí. Najde si strom na dětském hřišti a otvírákem ostrým jako břitva do něj ryje slova, která ze sebe ještě naposledy musí dostat ven. Ne Ylva, ale zkurvená Ylva. Ylva na něj sere. Daniel ne. Daniel o něm a Ylvě vůbec nevěděl. Drásá kmen stromu kolem dokola, loupe z něj pruhy kůry, aby strom nepřežil.

Něco měkkého se mu otře o lýtko. Lekne se. Zjistí, že to je to jednooké kotě, sehne se a popadne je za kůži za krkem. Teď si můžeš naříkat, jak chceš, ty dolejzáku, o mě si tu svou prdel otírat nebudeš, ty zkurvená číčo. Kotě se naježí a snaží se ho poškrábat, a to ho rozzuří doběla. Je malé, ne větší než Arnova bota, a tohle pomyšlení ještě přiživí jeho zuřivost. Přimáčkne koťátko jednou rukou ke kmeni a druhou ze sebe serve opasek a udělá z něj smyčku, kterou utáhne, co to jen jde, kolem krku kotěte. Kotě visí a cuká sebou. Jo zavěsí opasek na větev a zírá na něj. A veškerou svou zlobu vpíjí pohledem do toho chorého kočičího ksichtu. Má jen jedno oko, ale i to je kurva až moc, napadne ho, tedy ne jeho, ale toho druhého, který buší perlíkem v temnotě a řve: nenech tu potvoru, aby se na mě dívala, nikdo se na mě nebude dívat. Sevře hlavičku kotěte a píchá do ní Ylvinou vývrtkou, přičemž drží zvířátko na délku natažené paže, aby ho nepoškrábalo. Kotě piští a syčí, Jo ho stiskne ještě silněji a najednou se z tlamičky vyřine něco zeleného. Tak tys mě poblila, ty děvko? Prstem nahmatá zdravé oko, násilím ho otevře a bodne vývrtkou. Kočka připomíná křičící dítě, tedy alespoň nějak takhle noc co noc křičívala Nini. Zavrtává vývrtku závit po závitu hlouběji, až oko povolí a něco vlhkého mu ukápne na hřbet ruky. Přidá ještě pár obrátek a pak vytrhne vývrtku vší silou ven. Kožíšek mu zmrtví v ruce. Utáhne opasek tak, že skoro oddělí hlavu, ale kotě ještě není mrtvé. Nechá ho viset, zatímco u houpaček najde těžký ostrý kámen. Pohodí nehybné zvíře na zem, sehne se a buší kamenem do měkké hlavy, dokud neuslyší puknutí, jako když se štípe suchá větev. Z ouška vytéká krev.

Později uvolní opasek a pohodí ten ubohý chomáček do křoví. Zaslechne blížící se hlasy, a tak zaleze mezi skluzavku a houpačky. Nebylo by divu, kdyby někdo přišel po tom všem rámusu. Ale hlasy jen projdou kolem a zmizí po schodech. Přikrade se k bráně, otevře ji. Na dveřích visí šňůrka, asi z nějaké mikiny. Sáhne do křoví a znovu vyloví tu ulepenou mrtvolku. Šňůrku jí omotá kolem krku. Vezme ji s sebou. Víš přesně, co s ní máš udělat, šeptá mu v uchu. Na které zkurvené dveře ji pověsíš.

Teď, když vykonal, co mu bylo nakázáno, cítí se klidnější. Vyjde po schodech nahoru a vkročí znovu na dětské hřiště. Posadí se na houpačku. Je příliš velký a těžký, celá houpačka se viklá. Na tenhle klid ale nemůže spoléhat, protože dole v břiše to stále ještě cuká a nechce to přestat. Hned potom, co s Danielem odpoledne odešli z pláže, byla vyvěšena žlutá vlajka. Ještě tam určitě vlaje. A takhle to teď bude, mumlá si. Už to nebude jen střední stupeň nebezpečí.

Neslyšně si odemkne. V obýváku je rozsvíceno. Truls se asi probudil a rozsvítil. Uložil se k Nini na pohovku. Peřina z nich sklouzla a leží napůl na podlaze. Jo bez hnutí pozoruje spící těla. Trulsovi se po něm bude stýskat. Truls tě potřebuje, Jo. Matka se bude hrozně stydět a bulet. Bude jí hrozně líto sebe samé. Nini je moc malá, aby něco chápala. Jen Trulsovi se bude stýskat. Sebere peřinu ze země a přikryje sourozence.

Celé podpaží má špinavé od nazelenalých zvratků smíchaných s krvavými cákanci. Vplíží se do koupelny a opláchne se. V ložnici je klid. Matka se potřebuje vyspat. Arne se ještě nevrátil. Může udělat následující: Zajde do baru. Najde Arna, jak visí na té vyhublé roštěnce toho druhého chlápka. Dojde k němu, po cestě popadne něco ze stolu, nůž nebo šroubovák. Zapíchne mu ho ze strany do krku, až mu proleze na druhou stranu, krev tomu čurákovi vytryskne z držky proudem jako ze zahradní hadice. Pak probudí matku, nacpe ji dozadu do taxíku spolu s Trulsem a Nini a odjedou na letiště. Tady jsme skončili, mami, už se sem nikdy nevrátíme, jasný? Zatímco Arne vykrvácí na podlaze v baru. Na palubě letadla si matka alkoholu ani nelízne a nebude pít, ani až se vrátí domů. Udělá Trulsovi a Nini svačinu a vypraví je do školy a do školky, sama pak půjde do práce, protože šéf z nemocnice volal a řekl, že ji chce zpátky. Matka už nebude ležet v posteli celý den, a když přijdou domů, ona už bude doma a zavoní to tam řízky a napečeným chlebem. A ona bude stát na schodech a usmívat se, když se Jo bude vracet ze školy. Takhle to teď bude, mami. Teď, když jsme se toho kreténa Arna zbavili jednou provždy.

Na lednici najde obálku, utrhne z ní zadní stranu, dojde si pro Nininu pastelku, je světle zelená. Chce něco napsat. Nenávidím vás, mohl by napsat úvodem, ale nedopadne to tak. Když dopíše, jsou na papíře jen tři slova: Zapomeňte na mě.

Ze schodiště se vlnobití podobá obrovským kočičím jazykům lízajícím mléko. Na spodním stupni si sundá tenisky a pokračuje bosky pískem, který chladí. Projde kolem lehátek, koutkem oka zaznamená, že tam možná někdo sedí, ale nehodlá se ohlížet. Dojde až tam, kde vlny ztrácejí svou sílu a musí se stáhnout. Následuje pěnivý okraj. Písek je tu tvrdý a skoro vůbec se chodidlům nepoddává. Pokračuje k místu uprostřed pláže, které si před několika dny nevědomky vyhlédl. Uplave, za bóje. Dál černou, teplou vodou k Africe. Nikdy jí nedosáhne. Unaví se. Možná taky dostane strach, ale ze všeho nejvíc bude unavený. Poplave, dokud bude moct. Temnota a teplo ho pohltí… najednou se cítí lehký. Skoro úplně oproštěný od vzteku, už jen šťastný. Když zmizí, tak se matka sebere. Odejde od toho debila Arna. Trulsovi a Nini bude líp. Přesně tohle je třeba udělat. Ylva se nikdy nedozví, že to s ní mělo co dělat. Možná to pochopí, až se vrátí domů a najde to, co visí na jejích dveřích.

Stáhne ze sebe kalhoty a trenýrky, nechá si jen to žluté tričko. Lísteček, co napsal v kuchyni, zastrčí pod jazyk tenisky.

Stojí přesně na hranici, za niž se vlny neodváží. Pění mu kolem palců a praskající bublinky vydávají syčivý zvuk. Vlny nepřicházejí, aby něco zanechaly, ale aby si něco vzaly s sebou. Vykročí a začne se brodit vodou.

„Hey, Joe.“

Zastaví se, aniž by se otočil. Zkouší si namluvit, že si to jen vymýšlí, ale chápe, že tomu tak není. Ví, že Sako stojí za ním.

„Trochu pozdě na koupání, ne?“

Nikdo nemůže zastavit to, do čeho se teď pustil. Může se to oddálit, ale ne zastavit. Slíbil to. Neví komu. Možná tomu, kdo v temnotě buší perlíkem. Neexistuje nic, co by ho přimělo porušit slib.

Napůl se otočí. Sako má na sobě tytéž tmavé šaty. Vlasy má mastné a nečesané. V jedné ruce mu doutná cigareta, v druhé drží Joovu tenisku a lísteček.

„Tohle bude dlouhá noc, Joe,“ řekne Sako a nevypadá vůbec zneklidněný. „Času máš dost.“

Potáhne z cigarety a podá mu ji.

„Pojď si se mnou na chvíli sednout. Nedám pokoj, dokud mi neřekneš, jak je to s tebou a Ylvou Richterovou.“

Drahá Liss!

Jestli jsi dostala tento dopis, já už nejsem. Sedím a pozoruji, jak se prach zvolna snáší v šedivém světle dopadajícím z okna a jak venku víří vítr podzimní listí a pak je zas ukládá na sníh. I teď je divné o tom přemýšlet, o nebytí. Je to rozhodnutí, které se nezrodilo během několika posledních minut, ale které leželo ladem po mnoho let a teprve teď znovu dozrálo. To, co uděláš, rozhodne, jestli odešlu to, co Ti teď píši, nebo jestli to spálím v krbu a budu ještě chvíli pokračovat v dávno započaté cestě. Nebudu Tě vyhledávat, nepohnu ani malíčkem, abych Tě ovlivnil. Že je vše ve Tvých rukou, a ne v mých, mi přináší téměř úlevu, a s úlevou přichází i vědomí, že jakmile dostaneš tento dopis, dozvíš se také, co se tenkrát stalo.

Poprvé jsem ho spatřil v letadle. Prošel kolem mě cestou na toaletu. Vzhlédl jsem od rozečtené knihy, té jediné, kterou jsem si přibalil na cestu. Naše pohledy se setkaly, ale nemyslím, že by mne zaznamenal. Pořád si pamatuji verše, jež jsem si dokola četl v letadle u okénka:

Kdo je ten třetí, který kráčí stále vedle tebe?

Když počítám, jsme tu spolu jen ty a já,

ale když se podívám před sebe nahoru na bílou cestu,

je tam vždy někdo jiný, který jde vedle tebe,

lehce jde zahalen v hnědý plášť s kápí,

nevím, zda muž, či žena.

Kdo však je ten, který jde po tvém druhém boku?*

O Joovi a Sakovi bych toho mohl napsat hodně. Mohl bych dopodrobna vyprávět o prvních setkáních v Makrygialu tenkrát na podzim. Jak jsem ho zachránil před utopením. A jak on zachránil mě. Ne proto, že bych se potřeboval doznat, Liss, ale už jen to, že pochopíš, za co mne odsuzuješ, pro mne, který tu teď sedí, mnoho znamená…

**T. S. Eliot,Pustá země, přeložili Jiřina Hauková a Jindřich Chalupecký, Praha, B. Stýblo, 1947, s. 40.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Slepá skvrna.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.