Poprvé vydáno nakladatelstvím HEADLINE REVIEW v roce 2010.

Všechna práva vyhrazena. Žádná část této knihy nesmí být reprodukována, uchovávána v rešeršních systémech nebo jakkoliv elektronicky, fotograficky či jinak přenášena bez předchozího písemného souhlasu majitele práv a nakladatele knihy.

Copyright © Imogen Robertsonová, 2010

Translation © Ina Leckie, 2013

© Nakladatelství JOTA, s. r. o., 2013

ISBN 978-80-7462-352-3

Nedovi

PODĚKOVÁNÍ

Mé díky patří mnoha lidem. Za zvlášť významnou pomoc vděčím skladateli Gwynu Pritchardovi, od kterého jsem se prvně dozvěděla o životě a umění kastrátů v opeře osmnáctého století a o jejich postavení ve společnosti; dále houslistce Maye Magubové, Sebastianu Combertimu, Alexi Anderson-Hallovi a Jamesi McOran-Campbellovi za informace o životě profesionálních hudebníků a pěvců; kontratenoristovi Iestynu Daviesovi za diskuze o dějinách a repertoáru kastrátů; Geraldu Sternovi za vysvětlení možných a případných následků poškození mozku; Richardu Woodmanovi a všem báječným lidem z Národního námořního muzea za rady o všem, co se týká moře a námořnictva; zaměstnancům Britské knihovny za pomoc se spoustou bádání a Christine Woodmanové za jeden speciální moment inspirace.

Mí přátelé a rodina mě nepřetržitě zahrnují nepostradatelnou trpělivostí, péčí a entuziasmem, bez nichž není psaní vůbec myslitelné; také bych ráda poděkovala za podporu Richardu Foremanovi a spisovatelům, se kterými jsem se seznámila díky práci s ním a s Davidem Headleym; dále skvělé agentce Annette Greenové a samozřejmě Jane Morpethové, Foře Reesové a ostatním z Headline týmu za to, že mě tak vřele přijali mezi sebe. A každý den, kdy jsem tuto knihu psala, se o mě staral, hýčkal mě, podporoval a občas kritizoval Ned. Díky, Nede, pomáhalo mi to.

Předmluva

Čtvrtek, 3. května 1781, šestý rok americké rebelie; třetí rok trvání francouzsko-americké dohody o přátelství a obchodu

Britská královská loď HMS Splendour severoamerické flotily, pod velením kapitána Jamese Westermana, nedaleko pobřeží Newfoundlandu

Šestý zvon ranní hlídky (7 hodin ráno)

Kapitán Westerman si u sebe v kajutě už počtvrté četl dopis od manželky, když zaslechl šest úderů zvonu. Při posledním se otevřely dveře a jeho sluha Heathcote vešel dovnitř s kávou. Westerman ani nemusel vyjít na palubu, aby poznal, že dnešní den se vydaří. Skřípění dřeva a syčení vody za zádí mu to spolehlivě prozradilo. Atmosféra spokojeného očekávání se uhnízdila v samotných dřevěných útrobách lodi; i ten zvon zněl dnes jaksi víc melodicky.

Heathcote ani neskrýval, že se pokouší číst Jamesovi přes rameno, když mu podával šálek. James přitiskl listy papíru k hrudi.

„Zprávy z domova, kapitáne?“

„Ano, Heathcote. Vaše žena utekla s hospodským a moje žena si teď musí vařit sama.“

Sluha svraštil obočí a nadurdil se.

„Vy si asi myslíte, jak jste ohromně vtipný, viďte, pane? Paní Heathcoteová má možná dost rozumu na to, aby byla jednou schopná utéct ode mě, ale v životě by neopustila Caveley nebo paní Westermanovou, takže to zas tak ohromná legrace není.“

James upil kávy. „To máte pravdu, Heathcote. Vaše žena se má dobře, stejně jako ta moje. Harriet mi píše, že mladý lord Thornleigh a jeho sestra se s poručníkem vrátili do Londýna – a vzali s sebou i toho svého malého strýce, než se Hall pořádně opraví. A ještě píše, že pan starosta jim poslal velikou šunkovou kýtu.“

„A jsou to čerstvé zprávy, pane?“

„Vlastně ano, jsou teprve dva měsíce staré.“

„Vy jste ale ranní ptáče, pane. S vámi je těžké držet krok.“

James se usmál. Kromě prvního poručíka byli ostatní důstojníci na Splendouru relativně mladá chasa, a tak se ke kapitánovi chovali spíš s respektem, kdežto Heathcote se s ním plavil už dlouhá léta a dávno si zvykl jednat s ním jako s mírně umíněným synovcem.

Včera večer pozdravila Splendour, elegantní fregatu se čtyřiačtyřiceti děly, šalupa Athena. Ta kličkovala mezi americkými a francouzskými plachtami už skoro týden, aby Splendour dostihla, protože jim vezla dopisy z domova a rozkazy pro flotilu. Z obojího měla celá posádka radost – z dopisů samozřejmě, a příkaz připojit se k lodím ochraňujícím konvoj obchodních plavidel mířících do Anglie je naprosto nadchl. Posádka Splendouru vůbec nečekala, že by se jim podařilo zlíbat svoje manželky a milé a setkat se s blízkými dřív než za další rok, ale obchodní flotila vezla cenné zboží a admirál Rodney si přál, aby ji strážili ti nejlepší, a proto poslal rozkaz k doprovodu právě Jamesovi a jeho mužům.

Nejvíc všeobecného rozruchu však přinesla novinka od kapitána Atheny. Jeho posádka předešlého dne zahlédla loď, pravděpodobně francouzskou fregatu, ponořenou hlouběji, než by se patřilo, a zjevně osamocenou, jak se kolébá k pobřeží. Kapitán Atheny uznal, jak sám s lítostí Westermana u večeře informoval, že proti jeho plavidlu má francouzská loď bojovou převahu, ale měl za to, že Splendour s lepší výzbrojí by si na ni troufnout mohl.

Posádka po slušné kořisti přímo prahla. Než vloni dorazili k Závětrným ostrovům, bylo už okolní moře vybílené jinými admirály, a i když se Jamesovi a jeho lidem podařilo pár obchodníků nebo korzárů zajmout, na příliš velké zbohatnutí to nestačilo. Kdyby se jim povedlo přemoci fregatu naditou prachem a zbraněmi pro americké rebely, každý námořník by dostal takovou odměnu, že by se mohl vrátit domů jako vážený muž, a James by si rovnou mohl koupit další panství, kdyby se mu zachtělo. I jejich loď jako by se nedočkavostí jen zmítala na vodítku jako pes před honem na lišku.

Heathcote normálně nechával Jamese, aby si po ránu vypil kávu v klidu sám, ale dnes poněkud otálel. James se po chvíli se zdviženým obočím zadíval do jeho protáhlé tváře. Sluha vytáhl z kapsy jakousi brožurku. James vzdychl, ještě než dočetl nadpis.

„Kdopak to měl u sebe, Heathcote?“

„Jeden z těch vašich mladých gentlemanů, pane. Jeho matka mu to poslala v dopise. Nachytal jsem ho, když se tím chlubil ostatním chlapcům, a vytahal jsem ho za uši, za to, že čte takové nesmysly.“

„Díky.“ James vzal papír do ruky. Poněkud nepovedený dřevoryt na přední straně zobrazoval mrtvolu muže v trávě. Vedle něj stála žena v nevydařené póze, která měla představovat zděšení. V pozadí se rýsoval jakýsi hrad. Žena nepřipomínala Harriet ani tváří, ani postavou, a Thornleigh Hall je ve skutečnosti na rozdíl od toho zámku na obrázku elegantní rezidence jako stvořená pro zámožný a starobylý rod, jen ta věžička mu chybí. Nápis nad obrázkem nicméně hlásal, že tento pamflet je kompletní, přesný a ohromující soupis nedávných strašných vražd, ke kterým došlo v Sussexu a Londýně, a s nimi spojeného vyšetřování, jež podnikla madam Harriet Westermanová a pan Gabriel Crowther. James dílko zběžně prolistoval a pak ohrnul ret.

„Co je to za nesmysl! To je napůl opsané z Advertiseru a napůl je to výsledek autorovy zvrácené představivosti.“ Zvedl brožurku do výšky a poklepal prstem na obrázek. „Připadá vám snad tohle jako moje žena, Heathcote?“

Heathcote přemýšlel nad vhodným přirovnáním. „Ne, spíš mi to připadá jako dělostřelec v šatech, pane.“

James se nezasmál. Kariéru v námořnictvu ovlivňuje politika stejně jako kořist, a jemu by rozhodně neprospělo, kdyby jeho žena přitahovala příliš mnoho pozornosti, a ještě k tomu takovýmto způsobem. Miloval Harriet z celého srdce, ale takováto situace byla přinejmenším trapná.

Ozvalo se klepání na dveře a jeden z těch mladinkých poddůstojníčků, asi čtrnáctiletý chlapec, Jamesův nejoblíbenější, strčil hlavu do kajuty a tvář mu zářila nadšením. „Pan Cooper se omlouvá, pane, ale myslí si, že vás určitě potěší zprávou, že jsme zahlédli plachty.“

„Určitě, pane Meredithe,“ odvětil James, dopil poslední lok kávy a už se soukal do kabátu, který mu Heathcote pohotově přidržel. „Sdělte mu, že tam budu za okamžik.“

Zanedlouho už kapitán skutečně stál vedle pana Coopera na vyvýšené zadní palubě a zaostřoval dalekohled.

„Dobré ráno, poručíku.“

„Dobré ráno, pane. Přímo na pravoboku a ještě je pořádně daleko, pane.“

James zvedl přístroj a zamířil jím daným směrem. Tohle mohla být samozřejmě otázka štěstí. Kdyby se během dneška nebo zítřka neobjevila žádná naděje na kořist, musel by se James vzdát dalšího hledání a připojit se ke konvoji, ale tady se najednou nabízela šance, a v té nejlepší chvíli hned po ránu.

Přišel k nim major Mansel, velitel ozbrojených jednotek lodi, který před chvílí slezl z ráhnoví, kde byl lepší výhled.

„Bože, jen doufám, že bude pěkně vypasená,“ řekl rovnou. „Celou dobu to vypadalo, že Američani i ti proklatí Francouzi znali naši polohu mnohem líp než naše slavná admiralita a proklouzávali nám za zádí jako záludné krysy. V Kingstonu jsem potkal chlápka a ten říkal, že mají na každé lodi jasnovidce, který zabíjí slepice a z jejich vnitřností dokáže vyčíst, kde se právě nachází naše loď.“

James si té poznámky nevšímal. „Výborně, pane Coopere,“ řekl a sklonil dalekohled. „Svolejte mužstvo k snídani a pak zazvoňte ‚pohotovost‘ a připravte loď k akci, prosím.“

Cooper odešel plnit rozkazy, Mansel se vydal za svými vojáky a James zůstal stát, kde byl; rukou se opíral o zábradlí a nepatrně se usmíval. Bylo stále možné, že loď, na kterou si už všichni dělají zálusk, je ve skutečnosti jedna z jejich nebo už ji někdo vybrakoval před nimi, ale James přesto cítil, jak se mu krev v žilách rozproudila rychleji. Byl si jistý, že je to francouzské plavidlo a že kořist bude – kurs té lodi, poloha, zpráva o jejím hlubokém ponoru od kapitána Atheny, všechno tomu nasvědčovalo. I Splendour samotná jako by přitakávala; hnala se k té drobné skvrnce po šedých vlnách pod šedivou oblohou a stále nabírala rychlost. Poddůstojníci viděli, jak jejich kapitánovi svítí oči, a šťouchali se navzájem do ramenou, když se spouštěli lanovím na palubu.

Druhé zvonění odpolední hlídky (jedna hodina po poledni)

Nadšený rozruch se proměnil v ostražitost. Loď byla připravena k boji. Kolem brlení se houpaly hamaky, aby zachycovaly létající třísky, munici vynesli ze skladu v podpalubí a děla vysunuli s hromovým rachotem po lafetách ze střílen. Nyní už na palubě zase zavládl klid. V přístavku na spodní palubě připravili ošetřovnu a doktor se svým pomocníkem tu tiše seděli připraveni s obvazy, škrtidly a nástroji pečlivě rozloženými hned vedle sebe.

U každého děla čekala jeho obsluha s připraveným prachem, municí a vědry písku. Pan Meredith stál na horní palubě za mohutným železným tělem osmnáctilibrovky, jejíž obsluze velel, a snažil se nedívat na kapitána na nástavbě. Nejdřív se zdálo, že ta loď se jim pokusí ujet. Když však už bylo jasné, že to nedokáže, znatelně zpomalila. Před hodinou už se dalo přečíst jméno na jejím boku – Markýz de La Fayette – a daly se rozeznat i vlajky. Nad francouzskou se třepotala britská – znamení, že kořist z lodi už připadla jiné, šťastnější posádce.

Jeden z poddůstojníků, Hobbes, který velel vedlejšímu dělu, se naklonil k Meredithovi a sykl: „Tady něco nehraje. Proč by vybrakovaná loď plula tímhle směrem?“

Meredith neodpověděl a nespouštěl oči z Markýze, jak se přibližoval. Střílny na lodi byly zavřené. Na zádi rozeznal postavu vysokého podsaditého muže jen v košili. Meredith sledoval, jak se plavidlo přibližuje, a když už bylo tak blízko, že by mohl nakreslit portrét toho člověka, hodil na sebe dotyčný najednou kabát a něco vykřikl.

„Francouz!“ křikl Meredith a hodil sebou na palubu právě ve chvíli, kdy se ze zádi vynořily černé tlamy dvou děl a vyplivly obláček kouře.

Slyšel, jak koule trhají plachtoví, pohledem zachytil tříštící se ráhno košové plachty nad sebou a v rachotu kusů dřeva a lan dopadajících na palubu zaslechl kapitánův zvučný hlas: „Palte z příďových děl! Zvolněte, pane Mackensie. Pane střelmistře, připravte kanony na levoboku a palte, jakmile zacílíte!“

Příďová děla Splendouru si mohutně odkašlala a vzápětí vyplivla ohnivé koule. Jejich obsluha zajásala; jedna střela zasáhla záď Markýze a zanechala v ní ošklivou díru s rozlámanými okraji. Meredith zaťal pěsti a vstal. Francouzská loď už zase napínala všechny plachty a znovu se pokoušela ujet, ale kapitán Westerman jí to nehodlal dovolit. Dokonce i bez přední košové plachty mohl Splendour nabrat hodně slušnou rychlost. Několik členů posádky už nahoře v ráhnoví dovedně splétalo potrhaná lana.

Lodi byly hrozivě blízko od sebe. Vojáci v lanoví Splendouru stříleli dolů na francouzskou palubu a působili tam hrozný masakr, ale i na Markýzi se to hemžilo muži vyzbrojenými mušketami. Když Meredith uslyšel výkřik a těžké žuchnutí, uviděl přes rameno majora Mansela, jak leží na zádech na palubě s velkou ránou nad kolenem. Střelmistrova žena ho popadla pod rameny a vlekla ho pozpátku k poklopu vedoucímu do podpalubí, k doktorovi, zanechávajíc za nimi širokou rudou stopu.

Meredith se obrátil zpátky a viděl, že Markýz se k nim otáčí bokem; děla už měl nyní také vysunutá. Všiml si, jak se za nimi hemží obsluha; jako by to byly jen zdeformované zrcadlové odrazy jeho vlastních mužů. Splendour znovu vystřelil na záď Markýze. Děla na všech třech palubách zahřměla naráz a zásah to byl tvrdý; nízko nad vodou.

Meredith čekal na správný okamžik, pak vykřikl rozkaz. Střelec přiložil zápalku k dělu a to divoce zařvalo a škublo sebou v lanových závěsech zpět jako lapené zvíře. Meredith opatrně vykoukl přes hrazení. Rána jim vyšla stejně dobře jako dělům před nimi. Tři střílny na pravoboku Markýze byly rozervané. Meredith viděl francouzského vojáka, který s rozdrcenou nohou napůl visel přes okraj toho otvoru a neartikulovaně křičel. Teď už je mohla ohrozit jen Markýzova záďová děla. Nad Meredithovou hlavou zahřměla a zasvištěla další střela. Ozval se výkřik a z lanoví se řítil další muž. Jeho tělo však ani nedopadlo na palubu; zachytilo se v girlandách potrhaných plachet a houpalo se tam jako malé děcko v náručí nějakého obra.

„Už se musejí vzdát!“ volal Hobbes. „Teď už utečou jedině do pekel!“

Meredith se přistihl, že se se zaťatými zuby modlí; ruce se mu chvěly. Vtom se z přídě rozlehl vítězný jásot. Markýz stahoval vlajky. Bylo rozhodnuto. Mladý muž konečně povolil pěsti; horečnaté napětí bitvy vystřídala záplava úlevy. Všichni kolem něj se tvářili podobně. Námořníci si přehazovali muškety přes ramena a slézali dolů na palubu; Hobbes přímo tancoval a jeho skupinka střelců se na něj usmívala jako hrdí rodiče.

Vzápětí francouzská loď svěsila plachty, zpomalila a pootočila se, takže děly v nepoškozených střílnách mířila přímo na Splendour. Salva byla dobře zacílená a Meredith se zapotácel, jak se celá loď otřásla. Podíval se na Hobbese, který měl ústa dokořán a slzy v očích.

„Ale vždyť stáhli vlajku! Vzdali se přece! Bože dobrotivý, jak jen můžou…?“

Meredith cítil, že ho zaplavuje vztek jako náhlá nevolnost.

„Ládujte, chlapi!“ zařval a hlas mu samou zuřivostí přeskakoval.

Jeho muži už se činili; tváře měli temně zrudlé jako on sám. Koule z děla na horní palubě Markýze proletěla bočním brlením ani ne čtyři stopy od něj a kolem se jako ohňostroj rozletěla sprška třísek. Meredith se chytil za nohu a nahmatal úlomek dřeva. Pevně jej sevřel prsty a vytrhl ze svalu. Sykl při tom bolestí. Dělová koule se kutálela po rozhoupané palubě sem a tam a nakonec vypadla střílnou na pravoboku. Jako když si děti hrají s kuličkami. Meredith se musel zasmát. Kolem něj prošel James Westerman, bledý jako stěna, a cestou ho zběžně poplácal po rameni.

Posádka Splendouru nedovolila, aby se francouzská loď dostala za ně, ale stáhla honem plachty natolik, aby se udržela v závěsu. Markýz po nich znovu vypálil ze záďových děl ve snaze zničit jim ráhnoví. Meredith se díval vzhůru, ale míru poškození nemohl poznat skrz oblaka kouře z mušket. Všude kolem se rozléhal ostrý praskot výstřelů a svištění kulí.

Příďová děla Splendouru znovu ostře štěkla a anglická posádka zajásala, když spatřila zásah, který Markýz utržil právě na úrovni hladiny – do lodi se hrnula voda. Meredith viděl v otvoru chlapy s hřebíky v ústech a kladivy, kteří se horečnatě snažili ten příval zastavit. „Utopte se, špinavci,“ zamumlal si pro sebe. Na tvářích cítil studené slzy. Netroufal si ani pomyslet na to, jakou škodu napáchala francouzská děla na nižších palubách, a v duchu se zarputile přesvědčoval, že ho oči pálí jenom z kouře a střelného prachu.

„Připravte se k nalodění!“ Splendour se posouval k Markýzovi stále blíž.

V následujícím okamžiku však nevěřícně sledoval, jak francouzský střelmistr znovu přikládá k dělu dlouhou zápalku. Svět na chvíli zmizel v oblaku kouře a Meredith měl dojem, že se snad i vzduch trhá na kusy. Hobbes byl zasažen a svezl se na kolena, měl rozdrcenou paži. Meredith uklouzl v kaluži jeho krve. „Do podpalubí, Hobbesi!“ zakřičel a mladík se opravdu začal po kolenou a zdravé ruce odsouvat k poklopu. Meredith se hned otočil zpátky k nepříteli a znovu se nadechl: „Pal!“

Dělová palba Splendouru z takové blízkosti byla ničivá. Železné koule se prorvaly francouzskou lodí jako nůž cárem plátna, jako bič boží. Meredith měl spadeno na patu hlavního stěžně. Rozlehl se ohlušující praskot a stěžeň padal směrem k nim; zachytil se o ráhna Splendouru a zůstal tak – držel obě lodi jako ve smrtelném objetí, avšak Francouzi v palbě neustávali.

Jejich kapitán kráčel rázně po palubě po délce lodi s kamennou tváří a s vytaseným mečem. Za ním brali jeho muži z držáků pod stěžněm dlouhé píky a mladší chlapci, kteří měli za úkol nosit střelný prach, už podávali čerstvou munici kanonýrům. Meredith sáhl po meči.

„A teď jim zatančíme na palubě!“ zařval a jeho lidé hned nechali všeho kolem a rozběhli se pro svoje píky. Když přehodil nohy přes brlení, zahlédl pod sebou jiné členy posádky, kteří přelézali střílnami přes svoje mrtvé druhy a jejich zbraně, a přehupovali se na Markýze prostřílenými dírami v jeho bocích. Meredith skočil, zachytil se rukama zábradlí a vytáhl se nahoru. Najednou mu pohladil tvář závan slabého větříku a kouř před ním se rozestoupil natolik, že mladý muž uviděl dva francouzské důstojníky, kteří se o cosi zuřivě dohadovali, přestože se k nim po rozbité a krví zbrocené palubě řítili Angličané. Meredith se ohlédl a spatřil vzadu na Splendouru námořníka, jak právě zvedá k líci nabitou mušketu.

„Tam!“ křikl Meredith a máchl mečem směrem k těm dvěma důstojníkům. Námořník přikývl a Meredith sebou praštil na zem právě ve chvíli, kdy za ním zazněl výstřel. Rukama si chránil hlavu a chvěl se po celém těle. Jeden z důstojníků se skácel k zemi; druhý hned padl na kolena k němu a hmatal po jeho meči, který vzápětí vytáhl s takovou razancí, že se mrtvé tělo převalilo na záda a hledělo prázdnýma očima ke zlámanému stěžni.

Důstojník zůstal klečet u svého mrtvého kapitána, zvedl meč vysoko nad hlavu a volal co nejhlasitěji, aby přehlušil výkřiky a střelbu: „On se rend! On se rend!“

Z kotoučů dýmu se vynořil kapitán Westerman: „Zastavte palbu!“

Angličané zajásali, vítězoslavně křičeli a střelba ve chvilce ustala. Meredith vstal a rozhlížel se kolem sebe. Členové posádky Splendouru stáli na nepřátelské palubě nad svými francouzskými zajatci a tvářili se bojovně. I kapitán měl mnohem divočejší výraz ve tváři, než jaký u něj Meredith kdy viděl; jeho meč se leskl nezaschlou krví.

Francouzský důstojník zůstal klečet a svou zbraň držel stále nad hlavou. Westerman mu jej vytrhl, otočil se na patě a vší silou udeřil mečem naplocho o padlý stěžeň. Čepel vyletěla z jílce a přistála řinčivě na prknech. Francouz sebou trhl.

„Rendez vos armes!“ křikl Westerman, a jakmile francouzské bodáky, muškety a nože dopadly s třeskotem na palubu, hodil i on ulomený jílec na zem vedle mrtvého kapitána a vracel se zpátky na svou loď.

Osm zvonů odpolední hlídky (4 hodiny odpoledne)

Zatímco kapitán zašel za doktorem a na ošetřovnu, aby zjistil, o kolik mužů přišel, v jeho kajutě se uklízelo. Když se tam vrátil, čekala už ho na stole další káva, manželčin dopis ležel tam, kde jej předtím odložil, a jeho první poručík už jej netrpělivě vyhlížel.

„Je to zlé, kapitáne?“ zeptal se hned.

„Čtyřicet mrtvých. Poddůstojník Hobbes přišel o ruku, ale operaci ustál velmi statečně a bude žít. Major Mansel je po smrti.“

Všude kolem nich se rozléhala ozvěna bušení kladiv a pokřiku tesařů. Poručík Cooper přešlápl z nohy na nohu a založil si ruce za zády. Kapitán měl rty sevřené do tenoučké linky. Jako by se svou lodí sdílel duši. Rozhořčení, které se po té falešné kapitulaci zmocnilo všech členů posádky, nyní prosakovalo skrz naskrz dřevěnými trámy konstrukcí a pronikalo Jamesi Westermanovi snad do každé buňky.

Cooper si odkašlal. „Mluvil jsem s tím důstojníkem – s tím, co vám odevzdal kapitánův meč.“ James prudce vzhlédl a Cooper si olízl rty, než pokračoval. „Anglicky umí stejně dobře jako já. Před týdnem se střetli s jednou z našich lodí, ale podařilo se jim uniknout. Polovina jejich posádky se ještě léčila na ošetřovně ze zranění z toho boje, když jsme se objevili my. Díkybohu za to, protože jinak by nás ta jejich děla rozstřílela na cucky. Námořníci chtěli, aby kapitán našel nějaký bezpečný přístav, kde by mohli loď opravit a sami se zotavit, ale on trval na tom, že poplují dál. Myslím, že už nechybělo mnoho a zastřelili by ho jeho vlastní lidé.“

James vzdychl a přejel si dlaní po čele. „A zmínil se ten člověk o tom, proč jejich kapitán tak spěchal?“

Cooper se napřímil a pokračoval pevnějším hlasem: „Jsou napěchovaní zásobami pro rebely, včetně obrovského množství střelného prachu. Je to zázrak, že jim loď nevybuchla pod nohama při těch zásazích, které od nás utržila, takže jestli se nám ji podaří dostat do našich vod, udělal jste z nás všech boháče, pane.“

„A jak to vidí náš hlavní tesař?“

„Že ji snad na vodě dokážeme udržet, i když by prý nejraději napráskal Meredithovi za to, že jí pokácel hlavní stěžeň.“

„Dobře. Budete na Markýzi velet, Coopere. Vyberete si posádku, hned jak budou naši lidé hotovi s těmi nejdůležitějšími opravami.“

„Děkuji, pane. Ale je tu ještě něco. Jejich kapitán prý měl někoho na návštěvě – civilistu, taky Francouze, a první důstojník má za to, že to bylo na jeho popud, že kapitán nutil svoje lidi bojovat tak sveřepě.“

„Vážně?“

„Ano. Kapitán řekl posádce, že ten pasažér nesmí za žádnou cenu padnout do rukou Angličanům.“

James se zamračil. „A je naživu?“

„Je, i když má v břiše nepěknou díru od velké třísky. Asi vděčí za svůj život Meredithovi. Těsně předtím, než byl francouzský kapitán zastřelen, dal svému poručíkovi rozkaz podříznout tomu člověku hrdlo.“

James na sebe znovu hodil kabát uniformy. „Kde je teď?“

„Zrovna ho odnesli k nám na ošetřovnu, pane. Jejich doktor je mrtvý, a tak se naši starají a snaží se udělat pro zajatce aspoň to nejnutnější. Co máte v plánu, pane?“

James se na něj podíval s kamennou tváří. „Umřelo kvůli tomu hodně mužů, Coopere. Ten Francouz nevypustí duši, dokud mi neřekne, co v tom vězí.“

Doktora poslali, aby si alespoň hodinu odpočinul, a ke dveřím se postavil Heathcote, aby dohlédl na tu trochu soukromí pro kapitána a civilistu. Heathcote se ani jednou neohlédl, i když hlasy dobře slyšel a mohl si snadno domyslet, co znamenají. Na krátkou chvíli měl dokonce dojem, že uprostřed vší té francouzštiny, kdy kapitánův hlas zněl ostře a výrazně a ten člověk z nepřátelské lodi mu odpovídal šepotem přerývaným chrčením, zaslechl i jakýsi zpěv. Pak se ozval ještě jeden dlouhý hlasitý ztýraný nádech, zaúpění, jako když pes utrží ránu těžkou botou, a pak všechno ztichlo.

Čtvrtek 15. listopadu 1781, Highgate, severní Londýn

Madam Harriet Westermanová se upřeně dívala na vlastní ruce. Chvěly se jí. Dveře do salonu se náhle otevřely a ona zvedla hlavu. Vešel majitel domu. Překvapeně se zarazil, když si uvědomil její přítomnost, a potom řekl tichým hlasem se skotským přízvukem: „Omlouvám se, paní Westermanová. Myslel jsem, že jste ještě stále u manžela. Je všechno v pořádku?“

Harriet se pokusila usmát, ale nedařilo se jí to a raději sklopila zrak zpátky ke svým rukám, které se dál třásly na fialkovém hedvábí její sukně jako ztrémované děti, jež mají recitovat před sálem plným hostů. Jak jsem se jen mohla nechat přesvědčit, abych si nechala ušít šaty zrovna z téhle látky. Jsou hrozně nepohodlné a James tu barvu vůbec nemá rád.

„Moje dnešní návštěva nebyla právě vydařená, doktore Trevelyane.“

Slyšela, jak si lékař bere židli a posouvá ji blíž k jejímu křesílku, a to s povzdechem, jaký obvykle věstí špatné zprávy, a tak honem dodala: „Prosím vás, pane, neberte mi naději.“ I jí samotné zněl vlastní hlas dost zoufale.

Doktor se nadechl a chvíli mlčel, než konečně promluvil. „Vždycky existuje naděje, madam,“ řekl. Potom vstal a přešel ke krbu. Vzal z držáku pohrabáč a trochu srovnal polínka. Plameny poskočily a roztančily se víc; doktorovi visela z límce lahvově zeleného kabátu světlá nitka. „Mysl vašeho manžela se sama pokouší zotavit a vzpamatovat. To zranění bylo velmi vážné. Vy vidíte, že tělo má neporušené, a tak očekáváte, že to bude zase on, jaký býval. Neklamte však sama sebe. Jeho mysl to změnilo.“ Trevelyan se k ní otočil a svraštil obočí. „Madam, vy na něj moc tlačíte. Vaše láska a energie, s jakou o něj pečujete, je samozřejmě chvályhodná, ale zdraví mu vnutit nemůžete.“

Vlna bezmoci propletla její prsty dohromady, až jí zbělely klouby. Jako manželka námořního kapitána v době války se o něj bála, měla strach ze střelby, ze smrticích třísek ze dřeva lodí po zásahu dělovou koulí, z divokého větru a rozbouřeného moře. Znala už mnoho vdov i žen, jejichž manželé se vrátili domů se zašitým rukávem nebo s berlemi místo nohy, ale nikdy ji nenapadlo, že by se měla obávat něčeho, jako je tohle, takového neviditelného zmrzačení. „Vždyť to byla tak strašlivě hloupá nehoda.“

„Byla to rána do hlavy, po které byl dva týdny v bezvědomí, madam.“ Trevelyan se na ni přestal mračit a řekl o poznání přívětivěji: „Dám vám ale naději, drahá paní Westermanová – nevezmu vám ji. Jsem totiž přesvědčen, že se mu paměť částečně navrací. Věřím, že se James v nadcházejících měsících naučí lépe ovládat svoje emoce a chovat se ke svým blízkým patřičněji; musíte však nechat čas, aby na tom zapracoval. Už se to lepší a bude se to zlepšovat i nadále.“

Harriet chvilku mlčela.

„Když jsme se poprvé setkali, pane, říkal jste, že ve vašem rodném městě žije člověk, který se z podobného zranění zotavil…“

Trevelyan se opět odvrátil a zahleděl se na obraz, který zdobil stěnu nad krbem. Znázorňoval jelena obklíčeného smečkou honicích psů. Zvíře bylo zraněné, ale obrovské špičaté paroží mělo stále bojovně skloněné, připravené pustit se do boje se psy, i když boky mu již krvácely. Ta morbidní scéna se odehrávala v krajině porostlé fialovým vřesem, krásným a netečným.

„To jsem říkal,“ přikývl a oči mu klouzaly po těch vzdálených narudlých kopcích. „To byl John Clifford. Žil pak zase se svou rodinou, pracoval a vydělával na živobytí. Ale stejně byl jiný. Kapitán Westerman už nikdy nebude tak docela tím mužem, za něhož jste se provdala, madam. Musíte oba najít dostatek odvahy, abyste se s tím dokázali vypořádat a přijmout to.“

Harriet se kousla do rtu a chvíli naslouchala praskotu hořících polínek. Pak promluvila poněkud bezradným a bezmocným tónem. „Co mám tedy dělat?“

„Nechoďte sem –,“ zvedl ruku, když se nadechla k okamžité námitce. „Ne, madam, myslím to opravdu vážně. Slibte mi, že se tu alespoň několik dní neobjevíte, a až pak přijdete, přiveďte s sebou vašeho syna.“

Harriet pomyslela na malého Stephena s bledou tvářičkou, na to, jak je z celé situace zmatený a vystrašený. „Jenže on se začal vlastního otce bát.“

Trevelyan pomalu přikývl. „To je možné. Ale teď ho nějakou dobu neviděl. Vydržte to pár dní, madam. Kapitánovi se po vás jistě začne stýskat a bude se snažit, aby se dokázal lépe ovládat, až se vrátíte, o to víc, když přijdete i se synkem.“

Harriet se konečně podařilo rozpojit ruce. „Možná kdybych se už nepokoušela přimět ho, aby se rozpomněl na různé události…“

„Několik dní, paní Westermanová. Zabývejte se prosím několik dní něčím jiným.“

ČÁST I

I.1

Pátek, 16. listopadu 1781, Londýn, poblíž Black Lyon Stairs

„No tak tahej, ksakru, ne?“

„Hele, řveš na mě dočista zbytečně! On se tam o něco zachytil nebo je snad uvázanej nebo co.“

Ti dva v červených kabátech se v pramici nakláněli nad kalnou vodu Temže, hleděli do ní a přemýšleli.

Byl už bílý den, pokud se ovšem den v Londýně v půli listopadu dá nazvat bílým, a všude kolem řeky i na řece panoval čilý ruch. Povozy a dobytek bojovaly o místo na Westminsterském mostě a všichni lidé v tom rámusu a pachu někam spěchali se skloněnou hlavou. Po stranách proudícího davu pokřikovali pouliční prodavači, nadávali a rachotili vědry a bedýnkami. Bláto cákalo od mohutných dřevěných kol i koním od kopyt. Vzduch houstl pachy a vůněmi velkého města: dýmu, koňského trusu i opékaného masa; dokonce už i náznakem prvních mrazíků. Všude do půl míle od řeky bylo slyšet kovové bušení kladiv a nárazy kamene o kámen. Pořád se někde něco stavělo; pořád se někde něco bouralo. Z komínů podél jižního břehu se valil kouř a barvil vlhký vzduch do šeda. A obzor jako by někdo umazal krví a sazemi.

Ani na vodě nebyl klid. Temže, macatá hnědavá bohyně Londýna s plovoucím srdcem, už od svítání chrčela a bručela hejny lodí. Poskytovala městu potravu a obchod; veškeré bohatství a moc se přímo či nepřímo rodily na jejím širokém, točitém a šplouchajícím hřbetě. Paběrkáři, kteří se za odlivu brouzdali bahnem, tu občas našli i nějakou prastarou věc, meč nebo obětinu z dávných časů, která jim ukázala, že nejsou ničím víc než nejčerstvějšími svědky jejího nekonečného života. Někdy však řeka vyplivla to, čeho se jí dostalo, mnohem rychleji.

Loďku tahal proud. Ti chlapi v ní byli prapodivná dvojice. Jeden měl trup jako soudek rumu a z brady mu nakvašeně trčely husté štětinaté vousy; druhý byl hubený a mladý. Proctor a Jackson. Strýc a synovec, ale také do jisté míry společníci a služebníci řeky, dalo by se říct. Na chleba jim vydělávaly cesty sem a tam přes řeku. Synovcův milý pohotový úsměv přitahoval zákazníky a strýcova silná ramena potvrzovala reputaci převozníků, s nimiž je cesta mezi proudy i rivaly rychlá a snadná.

Proctorovi u vesel teď námahou rudl obličej, a to se jen snažil udržet pramici na jednom místě. Mohutným záběrem pravačkou posunul loďku o kousek proti proudu, aby lépe viděl na to, čeho si všimli už ze břehu. Zaručeně to byl člověk, nebo aspoň dřív býval. Zeleným kabátem prostupovaly na zádech se sykotem bubliny; na hlavě měl pořád ještě paruku – pramínky koňských žíní se mu vlnily kolem hlavy jako všetečná chapadla nějaké příšery. Ruce měla mrtvola rozpažené a hlavu svěšenou hloub do vody jako Kristus na kříži v kostele svatého Martina, jako by hledala něco ztraceného na dně řeky. Proctor si odplivl do řeky na druhé straně loďky. Jasně že toho utopence něco drží. Jinak by ho řeka už dávno jen tak pro vlastní zábavu nesla někam k Woolwichi a možná i dál. V těchhle místech má proud sílu a všechno hned uplave.

„No tak kolem něj uvaž provaz, odřízni ho od toho, co ho drží, a vytáhnem ho do lodi.“

Jackson po něm hodil naštvaným pohledem, ale beze slova uvázal smyčku a otráveně ji protahoval kolem hrudníku mrtvého a pod jeho rameny. Pak ji utáhl, zkontroloval uzel na bočním sloupku a nakonec shodil kabát i košili. Na bledém těle mu okamžitě naskákala husí kůže. Vyzul si boty a zpoza opasku vytáhl nůž. „Proč jste se nikdy nenaučil plavat vy, Proctore?“ hučel. „Dvacet let po lodích a na vodě, a neumíte udělat jediný tempo. Taková ostuda.“

Starší muž se zakabonil. „To by si pak osud mohl vyložit jako pozvánku, aby mě do tý vody hodil, milej zlatej. Tak dělej, skoč tam už!“

Mladík se zhluboka nadechl, sevřel čepel nože mezi zuby, spustil se přes bort do vody a v jejím ledovém sevření lapal po dechu. Vzápětí se ale potopil. Proctor stále udržoval loďku na místě a sledoval, jak jeho synovec využívá v kalné vodě tělo nebožtíka jako žebřík. Snažil se vypozorovat, co se ve vodě děje, pak ucítil náhlé trhnutí, když se váha mrtvého přesunula z původního ukotvení na sloupek v lodi a řeka se pokusila odvléct tělo i s provazem přes jeho rameno pryč. Chlapec se vytáhl na bort a překulil se zpátky do lodi. Usadil se na její dno, zapřel se nohama a začal tahat za provaz. Mokré smyčky pleskaly o dřevo, pak se záda mrtvého namáčkla k boku lodi, mladík se znovu natáhl do vody, popadl mrtvého pod rameny a s námahou ho vtáhl přes okraj do lodi. Sám při tom přepadl na záda a tělo padlo na něj. Vysoukal se zpod něj a znechuceně se otřásl.

„Kristepane!“ Ucouvl na příď, nabíral pomalu dech a snažil se osušit košilí.

„Aspoň že je čerstvej,“ řekl Proctor. Chlapec neodpověděl, usadil se na svoje místo a soukal se zpátky do červeného kabátu. Pak začali oba veslovat ke břehu. „Ale možná jsme ho mohli prostě odtáhnout za lodí.“

Synovec se ohlédl. Na břehu už se hromadil dav. To teď budou všichni kroutit hlavou a v duchu si blahopřát, že sami přežili další den. Teda, já mám tak ledový ruce!

Zvuky Londýna už nabraly svou plnou sílu. Nad hladinou se neslo pískání a pokřik z lodí. Z každého komína se valil dým a skladiště na březích duněla hřmotem nakládky a vykládky, věčného koloběhu zboží všeho druhu, cukru, stavebního dříví, látek, koření, kamene i sušeného ovoce. Dál po proudu, za London Bridge, kde shlíží do vod Temže slavný Tower, napínaly kotevní řetězy bachraté obchodní lodi, poškubávaly sebou jako uvázaní psi, kteří netouží po ničem jiném než rozběhnout se pryč a se štěkotem se hnát po širém oceánu za novým obchodem.

Hlava mrtvého se naklonila ke straně a z úst vytekla na dno pramice trocha špinavé říční vody.

V některých částech Londýna bylo ovšem příjemnější povětří. V ulici Bruton Street ve čtvrti Mayfair právě jistá dáma čekala, až její služebná zaklepe klepadlem na dveře jedné z honosných budov na samém konci ulice, až na rohu náměstí Berkeley Square. Zlehka se dotkla do výšky vyčesaného a napudrovaného účesu, který ji tak tížil za krkem, že ji jen málokdy aspoň lehce nebolela hlava. V té chvíli si všimla muže na protější straně ulice. Ihned zaznamenala moderní střih jeho švestkově modrého kabátu, takže ho odhadla na světaznalého gentlemana, přestože to byl kabát jinak jednoduchý; také postřehla, že ten člověk, který jej měl na sobě, vyhlíží docela sympaticky, i když pel mládí z něj už víceméně opadal. Připomněl jí tak trochu sochy antických filozofů v muzeu – měl úzký dlouhý nos a tvářil se vážně, ale nic na jeho vzhledu ani oblečení nenaznačovalo, že by to mohl být někdo obzvlášť významný.

Dáma se odvrátila zpátky ke dveřím a zamýšlela se nad novinkami, které si chce vyměnit s paní domu, před kterým právě čekala, až se otevřou dveře; zvažovala, co všechno jí poví a co si naopak nechá pro sebe. Asi by ji překvapilo, kdyby věděla, že i ten muž, kterého si před chvílí všimla, přemýšlí o výměně informací, o jejich toku, o obchodování a zacházení s poznatky. Ten gentleman byl totiž tajný agent a měl na starosti další agenty. Měl uši a oči na každém královském dvoře po celé Evropě, sbíral tam vlákna šeptaných zpráv a spřádal z nich zlatou nit vědění – tedy, přinejmenším to byl jeho záměr. Vtom lokaj otevřel dveře a dáma vplula do domu a víckrát si na toho postávajícího sympatického gentlemana ani nevzpomněla.

Také onen postávající sympatický gentleman jménem Palmer se jen letmo ohlédl přes rameno, když uslyšel otevírání a zavírání dveří naproti, a pak se podíval na kapesní hodinky. Do jedenácté ještě zbývalo pár minut. Tuhle hodinu navrhl jako čas setkání ve vzkazu madam Westermanové a panu Crowtherovi, těm dvěma podivínům, kterým se nedávno podařilo vnést světlo a spravedlnost do situace kolem rodiny hraběte ze Sussexu a kteří se nyní kvůli indispozici manžela paní Westermanové zdržovali v Londýně. Nechtěl přijít předčasně, a tak se tu ještě chvíli jen tak rozhlížel.

Berkeley Square. V zimní sezoně tu přebývají některé z nejbohatších rodin v zemi, protože je tu o hodně blíž k obchodu i městské zábavě, a přitom ještě dost daleko od centra, takže sem neproniká ten pověstný puch a špína. Vzduch je tu mnohem čistší než ve městě a ulice jsou tišší než v okolí Palmerovy kanceláře v budově admirality na Whitehallu. Domy tu stavěli různí architekti v průběhu celého století, ale přestože byly výsledkem práce nespočetných hlav a rukou, jako by mezi jednotlivými budovami panovala ohledně samých základů vkusného vzhledu jakási samolibá shoda. Vysoká úzká okna shlížela s jistou přezíravostí do parku uprostřed náměstí; kamenné schody do suterénů zdobilo černé železné zábradlí uchycené v dekorativních železných patkách. Všechny lampy byly nyní zhasnuté, ale až se od řeky odpoledne nenápadně přikrade další listopadový soumrak, vyrojí se z domů lokajové v napudrovaných parukách a livrejích, aby je opět zapálili, takže budou zdobit náměstí jako půvabné bludičky, každá z nich chránící tu svou zlatě protkávanou kalužinku světla před všudypřítomnou tmou. Pan Palmer myslel na to, co se v nedávné době dozvěděl, a náhle se sám viděl jako pocestný ztracený na nepřátelském území, který se honí za mlhavými záblesky, ale netuší, zda jej dovedou do bezpečí nebo k ještě většímu ohrožení.

Z chodníku před domem viděl na skupinku dětí, co si hrály v parku. Dva chlapci, odhadem tak sedmi- osmiletí, křižovali trávník sem a tam a směřovali k dívence a chůvě s malým miminkem v náručí, které stály opodál. Byla to už od pohledu zámožná a spokojená skupinka. Oba chlapci vypadali zdatně a zdravě; modrá a hnědá barva jejich kabátů se po zelené trávě jen míhala. Dívka, stále ještě drobnější než dospělý člověk, i když zjevně starší než oni dva, měla přes modré šaty přehozený černý, hedvábně lesklý plášť. Popotahovala mimoděk co chvíli jeho okraje.

„Thornleighu, zajměte nepřítele,“ křikl první chlapec, ten s tmavšími vlasy.

„Provedu, kapitáne Westermane!“ odvětil pohotově jeho světlovlasý kamarád.

Pan Palmer chvíli s úsměvem sledoval jejich manévry. Takže tohle je syn kapitána Westermana a mladičký hrabě ze Sussexu, který nyní bydlí s Westermanovými v Londýně. Přemýšlel, na co si asi právě hrají. Možná právě na to, jak kapitán Westerman na jaře zajal francouzskou válečnou loď Markýz de La Fayette. Byla to cenná kořist, protože plavidlo bylo naložené zbožím určeným pro rebely v amerických koloniích od evropských spojenců a jeho hodnota dosahovala přinejmenším tři sta tisíc liber. A byl to také poslední úspěch, kterého kapitán ve své pozoruhodné kariéře dosáhl. Při následných opravách poškozené lodi byl James Westerman vážně zraněn. Byla to neuvěřitelně nešťastná náhoda a on se vrátil domů s takovým otřesem, že po několika týdnech začalo být jasné, že není schopen žít pohromadě se svými blízkými a musí setrvat v péči doktora – odborníka pro choromyslné případy v Highgate. Byla to obrovská ztráta.

Ještě nikdy nebyla nadvláda Anglie na moři ohrožena tak jako nyní a námořnictvo pociťovalo zoufalý nedostatek kompetentních velitelů, jakým býval i James Westerman.

„Stephene!“ zavolala mladá dáma. „Jestli vypálíš salvu na mě a na Aničku, zrovna když konečně usnula, nechám tě zbičovat nataženého na vratidle a pak tě dám – jejda, jak se to jenom říká…“

Světlovlasý chlapec sklopil soustředěně hlavu a pak vítězoslavně vykřikl: „Protáhnout pod kýlem!“

Lady Susan se radostně usmívala. „Přesně. Nechám tě protáhnout pod lodním kýlem!“

Snědý hoch nepatrně změnil směr, jako kdyby keře na severní straně parku byly jeho cílem už dávno, a jen poznamenal: „To ale dělají jenom Holanďani,“ a od pat mu v běhu odletovalo vlhké listí.

Palmer se usmál při pomyšlení, jak to ta dívenka s oběma chlapci umí, a pak nechal vlastní myšlenky sklouznout k matce toho obezřelého útočníka. Potkal kapitánovu rusovlasou manželku už dřív, a hned při prvním setkání před několika lety zjistil, že je to optimistická inteligentní žena, oddaná svému choti. Znovu se s ní viděl po návratu kapitána Westermana do Anglie a při oficiálních obchodních jednáních. K Palmerovi se dostala i informace, že člověk, který byl zajatcem na Westermanově lodi a který později zemřel na svá četná zranění, možná věděl něco, o co měl veliký zájem i Palmer. Zjistil už, že paní Westermanová dokáže být tak nápomocná, jak jen to ve své situaci plné zmatku a smutku z manželova zranění dokáže. James Westerman osobně byl stále jako opilý, dětinský a nedůtklivý, a Palmer tehdy odjížděl z jejich spořádaného a zjevně prosperujícího sídla v Sussexu pln soucitu a sympatií ke kapitánově ženě a celé rodině.

Naposledy se pan Palmer setkal s madam Harriet Westermanovou v Londýně, a to za velmi nepříjemných okolností. Paní Westermanová se objevila na úřadě admirality bez ohlášení a pustila se do něj velmi vehementně a hlavně přede všemi. Obvinila ho, že obtěžuje jejího chorého manžela. Byla to trapná situace a pan Palmer vzhledem ke své profesi takové scény nesnášel. Přesto nyní paní Westermanovou opět vyhledal.

Znovu se podíval na hodinky a chvilku sledoval, jak velká ručička konečně dospěla k celé hodině. O společníkovi paní Westermanové, panu Crowtherovi, nevěděl nic osobního, jen to, co se o něm povídalo: že je věhlasný svou specializací, ohledáváním obětí vražd a lidí, kteří zahynuli násilnou smrtí vůbec, že je bohatý a excentrický, že jeho otec byl zavražděn a jeho bratr za tu vraždu oběšen, že se Crowther zřekl svého právoplatného titulu a křesla ve Sněmovně lordů, prodal svoje panství a studoval anatomii v odloučení od světa až do doby, kdy ho právě paní Westermanová vytáhla z pracovny a přiměla ke spolupráci při záchraně životů a majetku mladičkého lorda Thornleigha a jeho sestry. Pan Palmer četl pamflety na tohle téma, naslouchal řečem a vyvozoval si vlastní závěry.

Zhluboka vydechl a došel ke dveřím.

I.2

Jocasta Blighová uprostřed náměstíčka Arnold’s Yard usilovně pumpovala vodu, dokud nebylo vědro plné. Měla silné paže a práce ji docela těšila, dokonce i v takové pošmourné ráno, z nějž už čišela nadcházející zima. Zrovna když voda dosáhla skoro k okraji vědra, uvědomila si, že jí někdo stojí za zády jako stín plný naděje. Ani se neotočila, když promluvila: „Dejte to sem, Hoppsi.“ Pak postavila svoje vědro na zem vedle studny a vzala druhé od starocha za sebou. Byl to takový seschlý, životem strávený mužík, po zubech už skoro ani památky a v hadrech, které už jen stěží připomínaly oděv. „Proč si někomu neřeknete, ať vám vodu ráno nanosí, Hoppsi?“ pokračovala Jocasta a energicky pumpovala. „Jsem si jistá, že drzosti a peněz na to máte dost, když pomyslím, kolik vám platím jako rentu – a že byste utrácel třeba za honosný šatstvo, to bych taky zrovna neřekla.“

Hopps sklopil pohled k těm potrhaným cárům a zasmál se; zaznělo to, jako když se valí balvan po drobném štěrku. Jeho dech ovanul Jocastu pachem shnilé cibule. „Ale paní Blighová, co bych utrácel za nějakou mladici, když vy máte síly ještě dost. A jaký je to pro chlapa potěšení, koukat se, jak pěkně zabíráte!“

Jocasta se otočila a strčila mu vědro do ruky tak rychle, že pod jeho váhou hekl.

„Tisícerý díky, madam,“ řekl tak trochu omluvně. „A co že si dneska nezpíváte? To pro mě není žádnej pořádnej začátek dne, když neslyším, jak skřípe pumpa a vy si do toho prozpěvujete nějakou tu vaši severskou. Málem jsem si myslel, že k nám do dvora přišel někdo cizí, dokud jsem se nekoukl z okna a nepoznal vás podle sukně.“

Jocasta byla ve dvoře proslavená kdečím, a jednou z těch věcí byly její neustále přešívané pestrobarevné širokánské patchworkové sukně rozpoznatelné na míli daleko. Nikdo neměl ani tušení, jestli jich má Jocasta hodně nebo jen pár; kousek po kousku se proměňovaly jako barvy listí na té hrušce nakloněné nad pumpou. Změna nebyla vidět ze dne na den, ale po nějaké době člověk najednou zjistil, že to, co bylo veskrze zelené, je teď zlatožluté.

Jocasta si založila ruce na prsou a zadívala se shora na ten věchýtek, který byl jejím bytným. „No vidíte, sem to já, a co se prozpěvování týče, to víte, každýmu se občas zdá v noci sen, ze kterýho je pak po ránu jak oněmělej.“

„Takový sny já mám noc co noc, paní Blighová, a co je ještě horší, že někdy přijdou ještě i po probuzení.“

Jocasta neodpověděla, jen vzala svoje vědro a nesla ho ke dveřím do světnice. Otevřela si kolenem a jen sykla na malého zrzavého teriéra, který se hned s velkým štěkotem vyřítil ven a tancoval jí pod nohama. Každé ráno chodila k pumpě na plácku před domem pro vodu na vaření a na praní a každé ráno bylo stejné. Pes Boyo to považoval za hru, vyskakoval na houpající se vědro a hopsal Jocastě kolem nohou tak bláznivě, až voda cákala kolem a ona měla zmáčené punčochy až ke kolenům. Schodek do domu už byl taky celý mokrý a ona slyšela, jak se Hopps na dvoře tomu tyjátru hlasitě směje.

„Tak necháš toho už, psisko jedno?“

Zabouchla dveře, postavila vědro na svoje místo a hned z něj džbánkem nabrala a nalila do konvice na čaj. V masitých kolenou jí zapraštělo, když si k němu klekla, a jak smaltovaný džbán poklepával o dřevěnou stěnu, sedla si celou vahou na paty. Čas kolem ní plynul jako voda v řece; ještě pár let a už mi taky bude zatěžko napumpovat si vodu. Sen, který měla v noci, jí stále zněl v uších, mizel a zase se objevoval; Jocasta naklonila hlavu, jako by jej chtěla nechat vytéci ušima ven, na světlo. Byl to Vůz nebo něco podobného – prohnal se kolem ní nebo ji přejel, nebo ji v letu popadla ruka ďábla s maskou na tváři, aby se s ním hnala noční temnotou?

Boyo zaštěkal a ten zvuk jí rázem vymetl snové obrazy z hlavy.

„No jo, no jo, já vím! Čaj není hotovej a ani ty, ani já jsme ještě nic nejedli a na věštění už čeká aspoň tucet lidí a teprve pak zas budeme moct dělat, co se nám zlíbí.“ Postavila konvici na oheň a pak se s brbláním otočila ke stolku s obrázkovými kartami. Posadila se, rozložila je, na moment nad nimi podržela lehce se chvějící dlaně a vzápětí jednu kartu otočila. A byl to ten Vůz. Jel na něm princ; jednou rukou třímal kopí a druhou měl opřenou v bok; zlatí koně uháněli tryskem.

„Takže přijde nějaká zkouška, Boyo, co na to říkáš?“ zabručela Jocasta, promnula si kůži na bradě a ztěžka vstala. Pes naklonil hlavu na stranu. „To je teda dočista stejný, jako každej den v tomhle špinavým městě.“ Rozhlédla se po místnosti kolem sebe. Stěny jí najednou připadaly hrozně tenké a oheň příliš slabý. Kdyby se Vůz opravdu přiřítil, kolik nájezdů a výpadů bych asi ustála, než by se celá ta moje svatyně rozpadla na třísky a prach a já bych se válela venku v loužích? No, takhle se holt kola osudu točí. Tak ať si přijede, teď je mi už zase teplo a konvice už začíná zpívat. „Tak uvidíme, co dneska dokážeme vydělat, co říkáš?“

Karty čekaly na malém stolku na první návštěvníky. Madam Jocasta Blighová si vydělávala na chléb tím, že z nich trpělivou rukou a se zachmuřeným masitým obličejem tahala pravdu.

I.3

„Musím se ujistit, že jsem to správně pochopila, pane Palmere. Vy byste rád, abychom prohlédli jedno lidské
tělo?“

„Ano, madam.“ Pan Palmer usoudil, že k lidem, jako je paní Westermanová, bude nejlepší přistupovat se směsí respektu a ostychu. Sotva ji při příchodu pozdravil, schválně se párkrát malinko zadrhl. Důležité je, aby paní Westermanová měla dojem, že ji Palmer pokorně žádá o pomoc, že je to prosebník, a ne že jí vlastně jménem krále dává příkaz splnit určitý úkol. Musel si dávat dobrý pozor, aby ji zase nerozzlobil. Panu Crowtherovi to hodlal naservírovat jako hádanku k rozluštění a doufal, že i nějaká ta lichotka ho přiměje k užitečné spolupráci.

Postavil šálek na okraj stolku a odkašlal si. Hodiny na krbové římse v tomhle přijímacím pokoji tikaly velmi hlasitě. Berkeley Square číslo 24. Místnost prosvětlovala tři vysoká okna vedoucí na náměstí; vešlo by sem pohodlně i třicet lidí. Skupinky zlacených křesílek a pohovek byly rozmístěny v diskrétních odstupech, stěny zdobily klasické pastorální výjevy a štukové girlandy květin a stuh; velké porcelánové vázy s bohatým dekorem stály jako bachratí strážní snad v každém koutě či výklenku. V celém pokoji to vůbec jaksi hodně zářilo zlatem. Palmer si domyslel, že pan Owen Graves, mladý gentleman, kterého z jeho naprosté bezvýznamnosti vytrhlo dění kolem rodu Thornleighů a povýšilo jej zároveň z pisálka na opatrovníka a správce jednoho z největších rodinných majetků v zemi, nejspíš koupil tenhle dům už zařízený a zřejmě se rozhodoval ve spěchu.

Hostitelé pana Palmera tvořili svým oblečením i chováním ostrý kontrast k tomuto přepychu. Hubený pan Crowther byl oděn do černého a mohl by se klidně vydávat za pastora. Na manžetách měl několik skvrnek, nejspíš od nějaké chemikálie, ale jinak působil dojmem úhledného gentlemana, přestože svými způsoby okolí spíš odrazoval. Paní Westermanová byla oblečená jako dáma z venkova – nepochybně pohledná a bohatá dáma z venkova –, ale nebyla načinčaná a napudrovaná do takové míry, jaká je obvyklá ve velkoměstě. Palmerovi připadala také znatelně starší, než když ji viděl naposledy; ve výrazu tváře i v gestech rukou bylo vidět únavu a křehkou zranitelnost. To náhlé postižení jejího manžela ji zjevně psychicky vyčerpávalo. Nemohlo jí být víc než pětatřicet, stejně jako Palmerovi, a on si uvědomoval, že o něm mnozí lidé z admirality mluví jako o mladém muži. Palmer si všiml novin odložených na pohovce, i hromádky korespondence na psacím stole u vzdálenější stěny pokoje. Ti dva seděli v koutku všeho toho přepychu a už nějakou chvíli tu na něj čekali.

„Zřejmě by bylo vhodné, kdybych vysvětlil celou tu záležitost od začátku.“

Paní Westermanová naklonila hlavu a prohlížela si ho, jako kdyby byl nějaká optická hříčka, kterou stojí za to důkladně prozkoumat. „To bude jistě nejlepší, pane,“ řekla poněkud suše.

Palmer spustil. „O některých věcech už jsem s vámi mluvil, madam. Zopakuji je tedy také pro pana Crowthera, a tak se dostaneme k důvodu mé dnešní návštěvy. Pokud to ovšem pro vás bude vůbec přijatelné.“ Obrátil se k panu Crowtherovi. Ten byl k němu otočený bokem a ani nevzhlédl; zaujatě studoval svoje nehty. „Na jaře jsme se doslechli, že jistí významní pánové na francouzském dvoře jásali nad novým mistrem špionáže, kterého právě přijali do svých řad, a doufali, že jej zakrátko budou mít na patřičných místech v Londýně. I když mnoho detailů jsme nevěděli.“ Odmlčel se. „Válka s americkými rebely se nevyvíjí dobře.“

Po těch slovech Crowther přece jen vzhlédl a nepatrně při tom zvedl obočí, jako kdyby chtěl podotknout: „To mi přece nemusí chodit vykládat nějaký pan Palmer.“

Palmer sjel pohledem po novinách na zlacené pohovce a znovu si odkašlal. Vládě a admiralitě se dostává kritiky při každé příležitosti, za to, že jsou pomalé, ale taky že příliš riskují – a v obou ohledech s velkou razancí. Náhlý vlastenecký zápal, který se rozhořel, když Francie uzavřela dohodu s Američany, zase rychle pohasl. Celé zemi už bylo špatně z té vzdálené války, která se odehrávala na druhé straně zeměkoule a byla vedena proti lidem, co byli vlastně příbuzní a také tu kdysi měli domov. Námořnictvo dělalo, co mohlo, snažilo se ochraňovat obchod, všude po kanále La Manche se třepotaly španělské vlajky, a každičká informace, které Palmer nedokázal zabránit v úniku k Francouzům, byla jako výstřel z muškety na vlastního krále. Byl ještě mladý a silně ty rány pociťoval a snažil se o to víc, ve snaze zastavit ten proud zkoušel čím dál důmyslnější metody, získával si čím dál podivnější spojence. Kdyby Francouzi od toho nového agenta v Londýně získali informace, v něž doufali, bylo by to pro ně cennější než tucet zajatých lodí. Palmer vnímal Anglii jako tělo, kterému vytéká z žil do okolních mořských vod životadárná krev znalosti své strategie, snah a možností. Věděl, že bude muset udělat cokoli, jen aby ty rány ucpal, zašil je a zastavil krvácení. Sledoval Crowtherovy dlouhé prsty.

„Domnívám se, že kapitán něco zjistil od toho…,“ Palmer zvedl ruku, jako by se pokoušel ten správný výraz vylovit odněkud ze vzduchu, „… mistra špionů, kterého se nám naši evropští nepřátelé snažili podstrčit, když ho v květnu zajal na té francouzské lodi a pak vyslýchal.“

Crowther se na něj se skloněnou hlavou podíval a zeptal se kratince: „Proč?“

Jakákoli otázka je přece projevem zájmu, že. Palmer se jí chytil, otočil se ke Crowtherovi a rychle zareagoval: „Možná víte, pane, že ta loď byla naložená zásobami pro americké rebely, a ten muž nepatřil k námořním důstojníkům. Jsem přesvědčen, že jeho úkolem byla špionáž. Kapitán Westerman to naznačil svým důstojníkům po výslechu toho muže, ještě předtím, než byl sám zraněn. Také se netajil nenávistí k tomu člověku a sám ho označil jako ‚zrádnou bestii prolezlou podlostí skrz naskrz, která poskvrní všechno krásné‘. I když nevíme, co tím myslel konkrétně.“

Paní Westermanová náhle vstala a začala přecházet za svým křeslem po místnosti sem a tam; sukně šatů jí při každém kroku šustila po koberci, jako by dlouze vzdychala. Kontrast mezi její energií a Crowtherovou strnulostí šel Palmerovi na nervy.

„Ano, jistě, pane Palmere, to jste mi říkal už před několika měsíci – ale jak už jsem vám sdělila, James si na nic ze své poslední plavby nevzpomíná. A není ani žádný důvod věřit, že si někdy vzpomene. Už jste se vyptával jeho důstojníků a já jsem vám dokonce dala nahlédnout do jeho soukromých dopisů. Ale ani to vás neodradilo a klidně jste mého manžela u doktora Trevelyana před deseti dny obtěžoval svou návštěvou.“

„Madam, já jsem jej nikterak neobtěžoval! Ty informace jsou natolik závažné, že kdyby byla sebemenší šance –,“ Palmer se zarazil. „Před čtrnácti dny jsem od důvěryhodného zdroje v Paříži obdržel jisté jméno. Fitzraven. Zajímalo mě, jestli to jméno slyšel taky váš manžel. Ale zdá se, že nikoliv. Nic víc jsem nezjistil.“

Paní Westermanová se zastavila a teď se na něj dívali oba, a u obou se zračila jistá zvědavost. Slabé listopadové denní světlo se narudle odráželo v jejích vlasech.

„Tady ve městě jsou jistí lidé, kteří mají za úkol naslouchat a dozvídat se určité věci,“ pokračoval Palmer. „Kdyby se to jméno někde třeba jen zašeptalo, kdekoliv, dozvím se to – a dnes ráno se ke mně donesla zpráva, že z Temže vytáhli u Black Lyon Stairs za svítání mrtvého a někdo v davu přihlížejících prý řekl, že je to Fitzraven.“

Podíval se na paní Westermanovou. Měla ve tváři neutrální výraz; pan Crowther seděl zcela nehybně s napjatými prsty opřenými o sebe. „Zařídili jsme, aby vás požádal o spolupráci jeden soudní úředník z Westminsteru, pan Pither,“ vysvětloval Palmer dál. „Nebude to vypadat nijak zvláštně, že ho to napadlo, vzhledem k vyšetřování loňských událostí v Sussexu. A on spoluprací s vámi rád přidá svému jménu trochu věhlasu.“ Rty paní Westermanové se po této větě lehounce zvlnily. Pan Palmer se v křesle napřímil a poslední žádost pronesl s jistou obřadní vážností. „Přišel jsem vás požádat, abyste mu tu pomoc poskytli a zjistili o Fitzravenově smrti všechno, co jen dokážete.“ Pak ho ještě něco napadlo a s mírným úsměvem dodal: „I když možná by bylo užitečné, kdybyste se zpočátku trochu zdráhali. Když bude mít Pither historku o tom, jak se mu povedlo přemluvit vás, zamlží to docela vhodně celou tu záležitost k našemu prospěchu.“

„Myslím, že máte výbornou schopnost zjišťovat věci sám, pane Palmere,“ protáhl Crowther, „a taky umíte v krátké době zařídit spoustu komplikovaných záležitostí.“ Vytáhl z vesty pěkné smaltované pouzdro s hodinkami a prohlížel si jej. Pak se jeho pohled střetl s Palmerovým. Pan Palmer si všiml, že i když je Gabrielu Crowtherovi už nejspíš přes padesát, má stále ledově jasné a bystré oči. „Proč se do toho tedy nepustíte sám? Nebo proč si k tomu nepovoláte někoho z vašich lidí, kterým důvěřujete? Proč jste si vybral takové amatéry, jako jsme my dva? Proč byste měl svěřovat nějaká královská tajemství podivínovi a semetrice?“

Palmer okamžitě zvedl hlavu k paní Westermanové, aby viděl, jak na ni zapůsobilo slovo, kterým ji Crowther označil. Kupodivu se jí ve tváři nehnul ani sval a ona dál upřeně hleděla do zdi po jeho pravici. Palmer chvíli zvažoval slova.

„Mám k tomu tři důvody, pane. Ten první jistě uhodnete sami, pokud vám v tom nebrání přehnaná skromnost. Já nedisponuji vašimi odbornými zkušenostmi se zkoumáním toho, co může vypovědět mrtvé tělo. To umí málokdo. Za druhé bych se rád zmínil o důvěře. Něco o vás vím, pane Crowthere, a všechno, co jsem slyšel, naznačuje, že jste člověk, který nebude o těchto věcech klábosit ve společnosti.“ Crowther se malinko usmál. „A paní Westermanová je oddaná svému manželovi. Věřím v její loajalitu a zásady. Už jsem měl tu čest poznat vaši… energičnost, madam, ale nevidím na vás žádné známky pošetilosti.“ Paní Westermanová se na něj stále ještě ani nepodívala, avšak on si byl jist, že jej soustředěně poslouchá. „A ten třetí důvod je spojen s důvěrnou a křehkou povahou informací v době války. Pro dobro naší země, v zájmu vlasti a těch, kdo jí slouží, musíme vědět, co se chystá. Je to nějaké spiknutí, připravuje se někdo zradit náš národ ku prospěchu Francouzů? Kdo v tom má prsty a jakou škodu už mohl napáchat? Kdo byl ten člověk, kterého sem poslali? A co to bylo za člověka, ten Fitzraven?“

Harriet Westermanová se k němu otočila. „Copak takové intriky se nedějí stále a průběžně?“ zeptala se.

Pan Palmer přikývl. „Já sám jsem v tom všem hodně angažovaný. Francouzští agenti nejsou žádní hlupáci. Jestli Fitzraven byl v něčem nějak zapojen, nemohu se na jeho život, práci a smrt začít vyptávat já, to by nepochybně vedlo spiklence k tomu, aby se ještě více skrývali a maskovali, a stejně bych se dozvěděl jen velmi málo.“

„Zatímco já a Crowther se klidně můžeme ptát na všechno, co nás napadne, a lidé podle vás nejspíš usoudí, že nám vyšetřování vražd připadá jako výborná kratochvíle,“ Harriet mluvila tišeji než doposud a v jejím hlase bylo slyšet pobavený tón. Pan Palmer se pousmál.

„Přesně tak, madam Westermanová. Všichni si budou myslet, že vy a pan Crowther to děláte jen proto, abyste zvýšili a upevnili svou reputaci, a že nemůžete odolat příležitosti zabývat se smrtí člověka, jenž zemřel za zjevně záhadných okolností. Já potřebuji zjistit, jaké měl kontakty, zvyky a povahu. Musím se dozvědět, jestli je to člověk, o němž mluvil můj zdroj, a jestli bychom na základě jeho smrti mohli zjistit, jaké špionážní sítě mají Francouzi v naší zemi a jak daleko a hluboko se tyto sítě rozprostírají.“

„A jak moc záhadné tedy byly ty okolnosti, za nichž zemřel?“ zeptal se Crowther. „Nějakou mrtvolu přece z Temže vytáhnou den co den.“

„Doufám, že budete soudit podle toho, co sami uvidíte a zjistíte. Zprávy, které mám já, jsou slibné, ale jsou z druhé ruky. Nerad bych vaše pátrání hned v počátku zamlžoval nepřesnými informacemi.“

Palmerovi se zdálo, že jeho návrh oba dva stále ještě pouze zvažují.

Crowther si popotahoval manžetu, když se ho ptal: „Komu se vlastně zodpovídáte, pane Palmere?“ Jeho slova studila jako ocel.

„V těchto záležitostech mám velmi široký záběr,“ řekl na to Palmer. „Mám k dispozici peníze i lidi, a také volnost v jednání, což mi ve většině situací připadá velmi šikovné. Prvním lordem admirality je lord Sandwich – krom toho mám samozřejmě zodpovědnost před králem a zákonem. Jako ostatně my všichni.“

Nevelké hodiny na krbové římse odbily půl jemným cinknutím, ale paní Westermanová přesto viditelně nadskočila. Ani ona, ani Crowther však na Palmerovu poznámku neodpověděli.

„Jsme ve válce,“ pokračoval Palmer po chvíli. „Informace mohou být životně důležité nebo také smrtelně nebezpečné, stejně jako zbrojní arzenál. Pokud se na velitelství francouzského námořnictva dostanou zprávy – podrobné zprávy – o vybavenosti našich lodí, skladů nebo vojenských jednotek, budou naši lidé umírat. Přicházím za vámi s prosbou o pomoc ve vší pokoře.“

Crowther znovu protáhl prsty a nadechl se: „V tom případě ji tedy máte mít, pane Palmere.“

I.4

Pár minut poté, co pan Palmer odešel z domu na náměstí Berkeley Square, dorazila tam zmíněná pozvánka od soudce Pithera. Její tón naznačoval, že nápad obrátit se právě na ně dva byl jeho vlastní. Gabriel Crowther sledoval, jak si po něm čte lístek i paní Westermanová. Tahala se při tom za pramínek narudlých vlasů, který jí splýval kolem tváře, až hrozilo, že si jej úplně narovná. Nevypadala právě dobře; vyprávěla předtím Crowtherovi do detailu o své poslední návštěvě u doktora Trevelyana, takže věděl, že ji to vůbec neuklidnilo. Psychický stav jejího manžela na ní ležel jako vlhká, těžká mlha. Její dříve tak jasné oči za ty necelé tři měsíce pohasly ze smaragdově zelené na bažinatou a její vlasy, protkané záblesky barvy plamenů, které jako by se rozhořívaly, když se Harriet pro něco rozhorlila, nyní působily spíš dojmem křehkých zrezivělých drátků. A byla pohublá. Kdyby byla koněm, nechal bych ji z milosti snad utratit. Hned ale zamrkal, aby ze sebe setřásl pokušení říct jí to nahlas.

„Prosím vás, přestaňte na mě tak zírat, Crowthere,“ řekla v té chvíli Harriet, odložila papír a na kratičkou chvíli ukryla tvář v dlaních. „Bojím se, že s takovým pohledem přemýšlíte, jak by se asi vyjímaly moje plíce v zavařovací sklenici.“

Crowther vzal beze slova do ruky noviny a zahleděl se do článku plného obav o generála Cornwallise a jeho vojsko u Yorktownu.

„Troufám si tvrdit, že lepší exemplář lidských plic než ten, který už mám, bych nalézt nemohl, paní Westermanová,“ poznamenal pokojně. „Takže se nemáte čeho obávat. Ve skutečnosti jsem se jen s lítostí zamýšlel nad tím, jak rychle z vás vyprchalo nadšení z našeho úspěchu minulý týden, když jsem měl řeč v Královské společnosti. Čekal jsem, že z toho budete mít radost déle. Ale zjevně nemáte.“

„To byl váš úspěch. A názor, že moje přítomnost u manžela škodí jeho zdravotnímu stavu, mě také rozhodně nepotěšil.“

„Vyzdvihoval jsem tam váš postřeh a schopnosti dedukce. Pánové byli naším společným úspěšným vyřešením záhady kolem ‚jistého sídla v Sussexu‘ patřičně ohromeni.“

Harriet zvedla obočí. „Ano, získala jsem posléze dojem, že jste jim to vylíčil vskutku barvitě, neboť se mi vzápětí začala představovat řada gentlemanů ve špatně udržovaných a nasazených parukách a flekatých kabátech, kteří si nějak nemohli nechat ujít příležitost se mnou poněkud blahosklonně promluvit u šálku čaje. Zatímco jejich manželky mě obcházely, jako by se bály, že páchnu pitevnou.“ Zavrtěla se v křesle jako žáček, který musel v krásném letním odpoledni zůstat po škole. „A je absurdní, že ani při takové příležitosti se nesmíme zmiňovat o Thornleigh Hallu. Všichni už tu historku znají. Rachel schovává před dětmi jeden pamflet za druhým, protože jsou plné hystericky přehnaných nebo zcela nepravdivých podrobností o těch událostech.“

„To už jsou zkrátka konvence. A musím dodat, že jste velmi kritická v popisu mých kolegů. Myslím, že se mezi nimi našlo dost všelijakých individualistů a myslitelů, kteří u vás mohli vyvolat aspoň nějaký obdiv.“

Harriet neodpověděla a při dalším pohledu na vzkaz od pana Pithera musela v duchu uznat, že na snaze pana Palmera, s jakou to pozvání k prohlídce utonulého narafičil, přece jen něco málo je. Pak ale lístek s povzdechem zase odložila.

„A vy si opravdu myslíte, Crowthere, že bych k té věci mohla přispět něčím, co byste mnohem lépe a důkladněji nezvládl i vy sám?“

Crowtherovi došlo, jakým směrem se ubírají její myšlenky, a chvíli nad její otázkou přemýšlel. Paní Westermanová má jistě pravdu. Nemá ani patřičnou profesi, ani se pro ni nehodí, aby zkoumala důvody smrti neznámých lidí nebo naháněla vrahy do rukou spravedlnosti, i když ty pamflety, o nichž se před chvílí zmínila, právě tohle dopodrobna popisovaly. Crowther dokonce zběžně zvažoval i možnost, že by se vypravil k soudci Pitherovi sám, ale stejně si uvědomil – a nebylo to žádné příjemné pomyšlení – že by vlastně ani soudci, ani Palmerovi bez paní Westermanové k ničemu nebyl. Strávil dlouhá léta studiem lidského těla a obzvlášť se zajímal o stopy, které zanechá na těle násilí, jenže postrádal schopnost paní Westermanové proniknout do života ostatních, vyptávat se, odhadovat, vytušit jejich motivy a úmysly. Sotva dospěl, pokusil se z duše vypudit vášně a emoce pomocí studia, skalpelu a preparačních nástrojů. Podařilo se mu to jen částečně, ale stejně to stačilo k tomu, že si nyní od Harriet potřeboval lidskou vřelost občas půjčovat – pokud jí sama měla na rozdávání. Pomyšlení, že by se mohla z jeho života vytratit, v něm vyvolávalo nepříjemný pocit. Byl bohatý, byl uznávaným odborníkem ve svém oboru, ale potřeboval ji – ženu, které společnost přisoudila je to, aby se starala o domácnost a bavila se –, pokud chtěl svou odbornost využít v praxi. Bylo to poněkud ponižující. Zaujatě si prohlížel manžety svých rukávů.

„Co se týče první prohlídky mrtvého, to asi opravdu příliš ne, madam. Jenže vy máte určitou, řekl bych instinktivní inteligenci, kterou já víceméně postrádám. A navíc nevypadáte zrovna nejlépe. Vy jste bytost přivyklá aktivitě, a psaní dopisů o zdravotním stavu vašeho manžela, to pro vás dostatečná aktivita není.“

Podívala se na něj a v zelených očích se jí zableskl střípek jejího bývalého já.

„Ani Londýn vám nedodal na způsobech, Crowthere.“

„Já na nich nepotřebuji nic měnit.“

„Tak to je vlastně dobře.“ Harriet vstala a měřila svými kroky rohož před krbem jako pes, který zkouší, jak dlouhý má řetěz. „Myslíte, že doktora Trevelyana také platí pan Palmer? Za to, aby mě nutil k nečinnosti, kterou nemůžu vystát… Možná bych si měla napravit reputaci v očích veřejnosti a jen tady sedět a naříkat, dokud mě zase nepozvou do Highgate.“

Crowther si bedlivě prohlížel až nebezpečně vyumělkovaný lustr nad hlavou. „Jsem přesvědčen, že kapitán by si přál, abyste udělala všechno, co je ve vašich silách, abyste jeho přátelům pomohla. A taky si myslím, paní Westermanová, že kdyby si váš manžel chtěl vzít ženu, která by seděla u jeho lože a naříkala déle než tři měsíce, neoženil by se zrovna s vámi. A jestli si přál mít po svém boku nějaký vzor trpělivosti, ženu dokonale připravenou na roli mučednice, tak to nemohl mít v hlavě v pořádku už ani před tou nehodou.“

Harriet se zmohla jen na užaslé zalapání po dechu. Crowther se na ni s nevinným úsměvem díval a lapání po dechu se plynule změnilo v jakési přidušené zasmání.

„Vidím, že lichotivá nálada vás neopouští.“ Založila si ruce na prsou a poklepávala prsty po olivově zelených rukávech svých šatů. „A proč najednou vlastně tolik toužíte sloužit králi?“

„To že mi pan Palmer tak pochleboval; a krom toho jsem už dočetl ty noviny.“

„Tak to abychom si nechali vypravit kočár, viďte.“

I.5

Všichni, kdo měli možnost si vybírat – tedy všichni, kdo měli peníze, aby si mohli vybírat –, se odsud odstěhovali dál na západ. Cesty v okolí Covent Garden byly mizerné už dobrých dvacet let, ale Jocasta se raději držela tam, kde to znala, i když už měla ve váčku dost zlata, aby se mohla přestěhovat na čistší vzduch. Zdejší lidská tlačenice jí vyhovovala a dům, v němž bydlela, zatím nejevil známky toho, že by se mínil sesypat. A hlavně, tady lidé věděli, kde ji najít. Sedávala u stolu a obracela karty od časného rána až do soumraku, když začali chlapci po celé uličce rozžíhat svíčkami na dlouhých holích petrolejové lampy. Vykládala budoucnost opilcům a prostitutkám, kapsářům i strážníkům, ale taky děvčatům z hostinců, pisálkům od novin, tkalcům, švadlenám i námořníkům. Nebylo člověka, který by z jakéhokoli důvodu, bez ohledu na zoufalství nebo strach, neskrýval pod umaštěným kabátem aspoň kousíček naděje na lepší časy. Občas dokonce přišel i někdo nóbl a na stole jí pak nechal minci tlustou a žluťoučkou jako sluníčko na hladině louže. Říkala jim to, co viděla, a říkala to ohleduplně, a jen doufala, že pak od ní odcházejí s lehčí myslí, protože ať se mračila a kabonila sebevíc, její srdce bylo laskavost sama.

Její věštby byly většinou jednoduché. Na dveře zaklepalo mladé děvče s penízkem zahřátým sevřenou dlaní a nervózně se zeptalo na svého milého nebo jestli má šanci najít nějakou slušnou práci, a ještě než jí Jocasta nechala zamíchat a vybrat si karty, už věděla, co z nich vyčte, a v mysli vybírala slova a věty, které by příliš nebolely. Dny tak plynuly poklidně v proudu zaběhaných zvyklostí a Jocasta bývala vlastně skoro až spokojená, a když po ránu pumpovala vodu do vědra, prozpěvovala si mimoděk písničky z dávného mládí. Když si ale dnes vzpomněla na ten sen, rázem pocítila v duši jeho tíhu a zmlkla. Věděla, že čas spokojenosti se chýlí ke konci a že dnes přijde někdo, na koho budou vytažené karty cenit zuby a vztekle vrčet, a budou ho pálit v prstech stejně jako ji samotnou.

A taky se to stalo. Jocasta Blighová hleděla na všechny ty obrázky na stole před sebou, jako by se hemžily a vířily, a z žádného se nedalo vyčíst jediné vlídné slovo. Upírala na ně oči a hvízdavě nasávala vzduch mezi stisknutými zuby.

Ta žena přišla před pár minutami, zrovna když Jocasta prohrabávala oheň v krbu a přikládala polínko, aby vyhnala ze světnice ten protivně vlhký londýnský chlad. Teď seděla naproti ní, trochu netrpělivě se na židli ošívala a zjevně se nutila mlčet a neptat se, co Jocasta vidí. Byla to pěkně upravená mladá žena, dobře oblečená, ale zase ne tak dobře, jak se zdálo, když ji Jocasta předtím zahlédla oknem na protější straně ulice. Asi má někde ve městě nějaký lepší krámek, usoudila kartářka. Ruce má jemnější než jen nějaká děvečka nebo kuchařka a chová se tiše a pokorně, takže hostinská to taky asi není; má ve tváři jistou svěžest, a tu si neuchová ani žádná prodejná dámička, i kdyby byla sebekrásnější. Kate Mitchellová, tak se představila. Zdálo se, že se na tu návštěvu tady připravila, ale Jocastě to nijak osobně nelichotilo. To děvče si vykartáčovalo a učesalo světlé vlasy spíš proto, aby si dodalo kuráž, než se postaví tváří v tvář slovům o tom, co má přijít.

Dívka přelétla očima z místa na místo a ruce držela pevně stisknuté v klíně. Když promluvila, bylo poznat, že je místní a že se jí nedostalo vyššího vzdělání než v charitní škole, ale podle vzhledu si později dokázala poradit sama.

Jocasta se znovu zahleděla do karet; měla dojem, jako by po stole samy nepatrně nadskakovaly a pohupovaly se sem a tam. V ústech cítila chuť soli a střelného prachu.

„Máte v rodině nějakého námořníka?“

Mladá paní Mitchellová se zachmuřila a naklonila hlavu na stranu. „Můj otec byl námořník, vlastně jsem ho vůbec neznala. Oženil se s maminkou, ale pak odjel na další plavbu dřív, než jsem se narodila, a už se nevrátil. Takže nevím, proč by se měl v těch kartách ukázat právě on.“ Kousla se do rtu a sklopila oči do klína. „Ale počkejte, můj manžel, Frederick Mitchell, pracuje na admiralitě jako úředník. Takže to se tam možná objevilo.“ Natáhla krk, jak se snažila v kartách rozložených po stole před sebou rozpoznat to, co v nich viděla Jocasta, ale pak vzdychla a opřela se zase zády o židli. „Přišla jsem za vámi plná obav právě o něj, paní Blighová. Potřebuji slyšet pár slov od dámy tak moudré a citlivé, jako jste vy.“

„Cítím z těch karet střelnej prach,“ řekla na to Jocasta.

Kate zuřivě mnula v prstech látku šatů. „Nevím, proč byste měla. Fredova práce je jen papír a inkoust. Ale pravda, i on se samozřejmě zabývá válkou. Stará se o objednávky zásob pro flotilu, a oni teď střílejí po Francouzích i Američanech denně. Možná…

Jocasta nechala svou pozornost sklouznout k obrázku Měsíce přímo před sebou. Slabounce zářil a šeptal. Nedokázala zachytit jeho slova, ale ten tón se jí vůbec nezamlouval.

„A čímpak se ještě ten váš mužíček zabývá?“ zamumlala spíš jen pro sebe. „A kdo je ta stařena, co vás nemá ráda?“

Paní Mitchellová se zatvářila, jako by ji náhle začaly pálit oči. Pak tiše a rychle spustila: „My bydlíme společně s jeho matkou. A ona mě nemá příliš v oblibě. Ona má kavárnu na Whitehallu a v sezoně prodává občerstvení i v divadle. Myslím, že to docela vynáší, ale stejně jí s Freddym dáváme obě naše výplaty a ona nám pak neochotně dává nějaký ten šilink, jako bychom my žili z jejího.“

„A jste provdaná dlouho?“

„Už jsou to tři měsíce.“ Kate vypadala velmi smutně. „Nabídla jsem se, že se vzdám svého zaměstnání v parfumerii u pana Broodigana, kde prodávám, a že jí budu pomáhat, a nejdřív jsem měla dojem, že se jí ten nápad docela líbí, ale ona mi nakonec řekla, ať prý raději zůstanu, kde jsem.“

„A co na to říká váš Fred?“

Mladá žena se najednou usmála. „Jéje, my jsme se ze začátku těm jejím manýrům spolu něco nasmáli, ale posledních pár týdnů… viděla jsem ho, jak se s matkou o něčem potichoučku baví, a když jsem vešla do místnosti, zmlkli. Minulý týden, když jsem jednou přišla domů, zrovna od nás odcházel nějaký pán, kterého vůbec neznám, a oni mi nechtěli říct, kdo to byl. A odcházel z našich pokojů. Freddy teď říká, že když budu trpělivá, dočkáme se spousty peněz. Koupil mi nedávno takový krásný stoleček a ještě hezčí brož, přestože před měsícem mi ještě vyčítal, že jsem si pořídila nové rukavičky, a to byly jen dočista obyčejné! A bývá teď na mě příkrý, už se vůbec neusmívá.“

Jocasta si mnula nos. „Nějak se tím prokousáme, mladá paní. Ale s tím svým si to budete muset nějak vyříkat. Dokud to neuděláte, tak se spolu ničemu nezasmějete.“

Kate najednou hmátla po nevelké taštičce. Vytáhla z ní svazeček nějakých listin a hodila je na stůl směrem k Jocastě. „A ještě jsem našla tohle…“

Vykladačka se na mladou ženu zaskočeně podívala. „Ouha, paninko, já čtu z karet, ne z papírů. To jsem nikdá nepochytila.“

Kate je trochu váhavě posbírala zpátky. „To jsou dopisy, ale ne pro Freda ani od něj, jsou od – “ Zarazila se. „No – já už asi moc mluvím. Pan Broodigan to taky říká, jenomže zákazníci si rádi popovídají, když zkoušejí různé vůně.“ Zapnula taštičku a zlehka zavrtěla hlavou. „Děkuji vám, paní Blighová. Poradila jste mi, že si musím všechno jasně vyříkat s manželem a přestat kolem toho chodit jako kolem horké kaše. To je dobrá rada a já vám za ni mockrát děkuji.“ Zvedla se ze židle. „Tak já radši půjdu.“

Jocasta se na ty slabě zářící karty neústupně mračila. „Skoro nic jsem vám ještě neřekla. A tady na stole je něco, co s váma probrat musím. Protože se mi to vůbec nelíbí. Sedněte.“

Paní Mitchellová malinko vysunula bradu a natáhla k Jocastě rozechvělou ruku s mincí. Kartářka si ale jen přitáhla pléd těsněji k tělu a peníz nevzala. Kate ho tedy pečlivě položila doprostřed stolu mezi karty.

„Jenny od nás z obchodu měla pravdu, když říkala, že stojí za to si s vámi promluvit, paní Blighová. Ale já už mám to, co jsem potřebovala, takže odcházím. Neurazte se prosím, nic osobního proti vám nemám.“

„Co bych se urážela. Vy se teď tváříte náramně statečně a jako že v tom máte jasno, ale tohle je něco vážnějšího než jen nějakej nedostatek důvěry mezi mužem a jeho ženou, viďte, paninko?“ Podívala se mladé ženě do tváře. „Aspoň si nějakou vyberte, než se seberete a zmizíte!“

Kate se nadechla a otevřela pusu, ale nenapadalo ji, co na to říct, a tak se jen otočila na podpatku a málem zakopla, jak spěchala ven z místnosti. Dveře se za ní zabouchly. Jocasta znovu nasála vzduch mezi zuby a zadívala se zpátky na karty. Jejich šepot sílil a byl čím dál neodbytnější. Jocastu začínalo mrazit kolem žaludku a ten pocit se šířil jako plamínky ohně po vysušeném dřevě.

Boyo vstal, protáhl se a vyskočil k ní na lavici. Jocasta ho škrábala za ušima a hladila po hlavě, ale on stejně poznal, že ho skoro vůbec nevnímá, a zavyl. Jeho paní ho neslyšela, pořád byla zahleděná do karet před sebou. Měsíc, několik válečně se tvářících karet Meče, a nejhorší ze všeho, i když to všechno je už samo o sobě dost vážné, uprostřed – právě tam položila Kate svůj šilink – Věž, plná puklin a v plamenech; i vzduch se kolem té karty vlnil žárem a bolestí a lidé se z ní řítili jeden po druhém a dopadali tvrdě na zem.

I.6

Kůlna, do které soudce Pither zavedl Crowthera a Harriet, byla nízká a příliš tmavá, takže bylo těžké si ji vůbec trochu prohlédnout a posoudit. Zdálo se ale, že tady není snad jediný pravý úhel. Působilo to dojmem, že to byl kdysi dávno mnohem velkorysejší prostor, který postupně obklopovaly budovy vyrůstající v těsném sousedství; jejich majitelé je v různých dobách a z různých stran nemilosrdně vtlačovali, kam mohli, a tak se tahle chudinka musela smáčknout a jen tu a tam vystrkovala nějaký ten kout nebo kus zdi, kam se jí povedlo. Ve vzduchu se vznášela vlhkost a zatuchlina. Podlaha z udusané hlíny byla snížená a Harriet i Crowther sem vešli po dvou malých schůdcích. Jediné světlo se šířilo z petrolejky zavěšené na hlavním trámu. Pod ním ležela na dvou prknech položených přes dřevařskou kozu pod bělavým prostěradlem lidská postava. Panovalo tu mrtvolné ticho.

Prostěradlo, kterým nebožtíka zakryli, nasáklo vodou z jeho oblečení a viselo na něm ztěžka, jako by to byl plát hodně husté říční mlhy, který se k tomu muži přikradl ve spánku a zadusil ho. Zatuchlý vzduch Harriet připomínal ty nejhlubší prostory na lodích. Jen nedokázala poznat, jestli páchne mrtvola nebo říční voda, kterou je nasáklá. V každém případě to tu zavánělo možnou nákazou. Byla to místnost jako stvořená pro to, aby tu něco mohlo hnít v naprostém zapomenutí.

Soudce Pithera nicméně taková atmosféra neumlčela. Od chvíle, kdy přišli, ten člověk neustále omílal jednu servilní poklonu za druhou. Pokračoval v tom i teď, zmítal se mezi vyjadřováním hrdosti na to, že jej navštívili, a rozpaků z toho hrozného stavení, kam je zavedl. Také jim oběma ustavičně projevoval poníženou uctivost, a Crowtherovi tím byl hned od začátku pěkně protivný.

„Netoužím po žádných zázracích, vážení,“ říkal a mnul si ruce, „ale má choť, víte, ona je taková energická žena, zahlédla vaše jména v novinách Královské společnosti… a taktéž jsme samozřejmě četli o těch loňských událostech…, a tak když sem přivezli toho nebožáka, moje paní navrhla, že bychom vás snad směli požádat o pomoc, a to bylo jistě správné. Musíme učinit vše, co je v našich silách, a také mne samozřejmě velmi těší, že vás osobně poznávám.“

Crowther na něj shlížel ze své výšky. „Jste soudním úředníkem už dlouho, pane Pithere?“

„Ne, pane, kdepak. Budou to teprve tři měsíce. To moje žena měla za to, že bych se na to měl dát – je přesvědčená, že Londýn potřebuje spravedlivé a čestné lidi jako sůl. A taktéž jsem četl, čeho zde v metropoli dosáhli jiní ve svých oborech, a tak jsem učinil několikero skromných žádostí…, šerif se zdál být velmi ochoten – a potom, když… Říkal jsem si, že byste možná mohli mít zájem… stavy soudních úředníků tady ve městě…“

Harriet si prohlížela jeho poněkud pobledlou a úzkou tvář. Připadalo jí, že i kdyby měl tenhle člověk sebelepšího krejčího, bude vypadat ve vlastních šatech vždycky jako ztracený, ale stejně se jí střih jeho oblečení zdál podstatně lepší než to, v čem v Londýně chodili ostatní soudcové. Tohle město prostě není proslavené kvalitou, a tudíž bohatstvím svých mužů zákona. Právě letos na jaře nazval pan Burke v Dolní sněmovně soudce celého Middlesexu, kteří mají za úkol prosazovat zákon i v Londýně, „spodinou světa“.

To na venkově byl soudce považován za gentlemana a člověka s významným postavením v místní společnosti. Měl moc a tu používal výměnou za vliv a respekt v širokém okolí, avšak tady v Londýně, v tom dusícím se a přeplněném srdci celé říše, měli soudcové jinou hodnotu. Obyvatelstvo je ignorovalo, jak jen mohlo, a uplácelo je, pokud už je dál ignorovat nemohlo. Samozřejmě byly i výjimky. Od doby, kdy bratři Fieldingové z Bow Street ukázali světu, kdo může být takový „obyčejný“ soudní úředník v Londýně, se situace poněkud zlepšila, ale i tak se říkalo, že dobrá polovina takových úředníků se neumí ani podepsat, a křehký klid a pořádek ve městě dodnes ležel na bedrech pradávného a opomíjeného úřadu hlídačů, takzvaných „Officers of the Watch“, na konstáblech, co se nedokázali vymanit z vlivu farností, na nemilosrdném a často ukvapeném názoru davu a občasné intervenci žoldáků.

Vypadalo to, že pan Pither se spíš snaží jít ve šlépějích bratří Fieldingů než olizovat zbytky v patách té druhé skupiny mužů zákona. Harriet sice pochybovala o jeho šanci na úspěch, ale měla pocit, že ten drobný mužík zaslouží jistě aspoň trochu povzbuzení.

„Pane,“ oslovila ho a půvabně pokývla hlavou. Soudce si odkašlal a zatvářil se potěšeně. „Zmínil jste se o tom, že ten mrtvý byl nalezen v podivné poloze, ale nesdělil jste nám k tomu žádné podrobnosti. Co na tom tedy bylo nezvyklého?“

Ze stínů v koutě kůlny se ozval hlas nějakého mladíka. „No, on byl totiž přivázanej.“

Harriet hned při prvním slově nadskočila a přistihla se, že jí oči sjely k mrtvému. Pak ale ze tmy u zadní stěny vystoupily do nevelkého kruhu světla dvě postavy v červených kabátech temžských převozníků. Je to tady větší, než se zdá, napadlo ji, jen tam dozadu není vůbec vidět.

Ten, co prve promluvil, byl napůl ještě kluk, byl štíhlý a už od pohledu mrštný, měl vysoko posazené lícní kosti a tak jemnou pleť, že Harriet napadlo, jestli to opravdu není spíš přerostlé dítě. Vedle něj přešlapoval starší vousatý a trochu nahrbený muž; měl však mohutná ramena a ruce opřené v bocích vypadaly až hrozivě. Soudce Pither na ně mávl, aby přistoupili blíž.

„Tihle pánové, Proctor a jeho synovec Jackson, ho našli a přivezli sem. Jezdívají na pramici nedaleko Black Lyon Stairs. Říkal jsem si, že si s nimi možná budete chtít promluvit.“

Starší ze dvojice na to zabrblal: „No ba, však sem to tušil, že nám to zabere aspoň půl dne, a máme po vejdělku. Naši stálí zákazníci se teď vozí přes řeku v loďkách vod konkurence.“

Harriet se na něj zahleděla pozorněji a trochu svraštila čelo. „Já vás přece znám, Proctore.“

Oslovený se usmál, ale nespouštěl oči ze svých bot. „No vždyť já vás přece taky, paní Westermanová. Já bych o tom nemluvil, ale sloužil jsem s panem kapitánem ještě v dobách, kdy to byl jenom takovej mlíčňák, a pozdějš mě taky párkrát pozdravil na Gibraltaru, a to jste tam s ním už byla i vy a byla jste tak krásná, jak by si vobyčejnej námořník ani nedokázal představit.“

Harriet zazářily oči. „No jistě, už si vzpomínám! James mi jednou vyprávěl, že jste ho dokonce zachránil před zbičováním!“

Proctor se zasmál, ani ne hrdelně; ten bublavý zvuk mu vycházel až odněkud z hloubi břicha. „No jo, to se mi tenkrát povedlo, tak von vám to řekl, jo?“ Odkašlal si a upřeně studoval tu udusanou hlínu, na které stál. „To je mi líto, že je teď… jak sem slyšel… tak trochu…,“ sáhl si výmluvně na čelo. „My všichni na řece s váma moc soucítíme, i s vašima dětma, my, co ho pamatujem.“

Harriet se nepodařilo promluvit, ale aspoň přikývla.

„Tak nám tedy povězte,“ ozval se Crowther, „jak byl ten člověk přivázaný?“

Mladík přistoupil ke stolu a poněkud drsně strhl cíp prostěradla z nohou mrtvého, takže všem se rázem naskytl pohled na vodou nasáklé bílé punčochy a okraje nohavic světlých tříčtvrťových kalhot. Kotníky měl mrtvý svázané k sobě provazem tlustým jako palec. Jeho dlouhý konec úhledně smotali a položili na holeně, už když ho sem přinesli; asi ho nechtěli uříznout ani ho nechat jen tak na zemi. Harrietinou myslí rázem poletovaly obrazy smotaných lan na všech možných palubách, kterým kdy její manžel velel. Věděla, že pořádný námořník by se zastavil a smotal ledabyle pohozený kus lana, i kdyby ho zahlédl v hořícím domě. Z punčoch kapala na zem voda.

„Podívejte se sami,“ řekl Jackson. „Na druhé straně byl ten provaz přivázanej k něčemu hodně těžkýmu, aby mrtvolu neodnesl příliv. Asi ho to mělo udržet pod hladinou, ale jestli to bylo proto, aby ho nikdo nenašel, tak se to zrovna moc nepovedlo. My jsme ho zahlídli ze břehu, sotva se rozednilo. Bylo vidět paruku a kabát, a hned bylo jasný, že je to člověk.“

Proctor naklonil hlavu na bok a tahal se za vousy na bradě.

„Stačily by tak tři čtyři yardy dál v řece, a nenašli bysme ho, dokud by si na něm nepochutnaly ryby. Příliv je na Temži ohromná bestie. A tam, kde byl uvázanej, tam by pak nad ním bylo aspoň deset stop vody. A ten provaz je docela zvláštní.“

Crowther zvedl oči a Proctor se zatahal za vousy ještě víc. „No, že je pletenej, ne stočenej.“ Harriet přikývla a Proctor se na ni podíval; zjevně ho potěšilo, že s ním souhlasí. „Takový lana se na řece zkrátka nevidí.“

„Díky, Proctore,“ řekl Crowther. „A smím se zeptat, zda jste něco našel na těle toho mrtvého? A jak jste zjistil jeho jméno?“

Oba muži v červených kabátech se jaksi rozpačitě zavrtěli. Nakonec odpověděl zase Proctor.

„Kapsy měl prázdný a nic zajímavýho nebo přepychovýho na něm vidět nebylo. A co se toho jména týká, to řekla nějaká ženská v davu, ale pak hned zmizela, nic jinýho jsem od ní neslyšel. Já toho chlapa neznám. Ten nikde blízko řeky určitě nebydlí ani nedělá, ani na druhým břehu, to bych ho znal aspoň od vidění.“

Crowther přikývl. „Výborně, děkujeme vám.“ Pak se otočil k soudci. „A také děkujeme vám, pane Pithere. Můžete nás nyní nechat s tím mrtvým o samotě.“

Všichni tři muži se s pokyvováním loudali ven, ale když šel Proctor kolem paní Westermanové, natáhl ruku a ona ucítila na rameni jemný stisk. Podívala se mu do tváře a zahlédla v jeho očích svou vlastní minulost na moři, kořeněnou solí a větrem. Byl to jen prchavý moment a Proctor se otočil a vyšel ven na dvorek, pobízen panem Pitherem, který se v závěsu za ním tvářil jako ovčácký pes, jenž se snaží popohnat a správně nasměrovat stádečko.

I.7

Když Jocasta Blighová kdysi na začátku svého života ve městě ještě pracovala v taverně U Růže a hroznu v rušném centru, bydlela v bytě s deseti dalšími nájemníky, v domě, kde se kradlo i zábradlí, aby bylo co přiložit do skomírajících plamínků v kamnech. Bylo těžké si tam udržet aspoň špetku soukromí a zůstat tím, čím člověk byl, pokud vůbec chtěl, ale Jocastě se to podařilo. Pak jí do života s tichounkým bzučením a šepotem vstoupily karty.

Dostala se k nim pouhou náhodou, jak tomu většinou bývá. Našla je zabalené v kusu novin, trochu potrhané a umaštěné, ve špinavém koutě špinavého baru, kde si dokázala vydělat akorát tolik, aby neumřela hlady. Nosila je pořád u sebe pro případ, že by se pro ně někdo vrátil, ale celý měsíc se o nich nikdo ani slůvkem nezmínil a Jocasta si ráda prohlížela ty obrázky podivných lidí, ornamenty a znaky, které připomínaly hrací karty, ale přece jen byly jiné. Poháry a meče, mince a hole; muži, ženy; hvězdy a andělé. Pak si jí jednou všiml jistý francouzský obchodník s osivem; stalo se to v krátké pauze, kdy se zrovna vytratili skoro všichni zákazníci, a ona si karty jen tak sama pro sebe prohlížela. Dal se s ní do řeči. Říkal, že v jeho zemi takové karty kdekdo dobře zná, že se používají k věštění budoucnosti, a celý týden pak za ní chodil do baru každý večer a prozradil něco dalšího; vysvětloval jí významy jednotlivých obrázků a jak karty vyložit tak, aby se poselství jednotlivých obrázků spojilo v určitý příběh. Je to, jako když se míchají různá vína, říkal. Jedna karta se položí vedle druhé a hned se objeví něco nového, co původně nebylo na žádné z těch dvou, něco, co existuje, jen když jsou obě pohromadě.

Místní štamgasti si začali mezi sebou povídat, že tu „ranařku ze severu“ – jak jí v těch dobách říkali – ten chlapík nejspíš zbouchl. Jenže to tak nebylo. Jocasta se jen učila; jednoho dne obchodník svou práci v Londýně dokončil a odjel, a ona zůstala se svými kartami a kousíčkem naděje.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Anatomie vraždy.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.