carin bartosch edströmová

furioso

Brno 2013

Carin Bartosch Edström

Furioso

Copyright © Carin Bartosch Edström, 2011

First published by Albert Bonniers Förlag,

Stockholm, Sweden

Published in the Czech language by arrangement

with Bonnier Group Agency, Stockholm, Sweden

Cover design © VOL Agency AB, Stockholm, Sweden

Translation © Helena Matochová, 2013

Czech edition © Host — vydavatelství, s. r. o., 2013 (elektronické vydání)

ISBN 978-80-7294-931-1 (Formát PDF)

ISBN 978-80-7294-932-8 (Formát ePub)

ISBN 978-80-7294-933-5 (Formát PDF pro čtečky)

ISBN 978-80-7294-934-2 (Formát MobiPocket)

OBSAH

OUVERTURA

ČTVRTEK 10. ZÁŘÍ

PÁTEK 2. ŘÍJNA

JEDNÁNÍ PRVNÍ

STŘEDA 14. ŘÍJNA

ČTVRTEK 15. ŘÍJNA

PÁTEK 16. ŘÍJNA

SOBOTA 17. ŘÍJNA

JEDNÁNÍ DRUHÉ

NEDĚLE 18. ŘÍJNA

PONDĚLÍ 19. ŘÍJNA

ÚTERÝ 20. ŘÍJNA

STŘEDA 21. ŘÍJNA

ČTVRTEK 22. ŘÍJNA

Gabrielovi

OUVERTURA

La nobiltà ha dipinta negli occhi l’onestà.

Pravý šlechtic má ve tváři psánu svoji čest.

(W. A. Mozart a L. da Ponte, Don Giovanni, jednání první, výjev devátý)

ČTVRTEK 10. ZÁŘÍ

Procházku po nábřeží Strandvägen vnímal téměř jako rituál. Jiskřil chutí do života a všiml si, že kráčí tak vzpřímeně jako už dlouho ne. Už teď se cítil jako vítěz. Po tolika letech, kdy jen odpočítával čas do smrti, přišel na geniální řešení. Sice se od něj žádá jen velmi malá investice, přinejmenším v první fázi, ale následky budou o to horší. Bude muset lhát svým nejbližším.

Byl na to připraven. Dělá jen to, co musí, aby si zajistil budoucnost.

Peder Armstahl si byl vědom své povinnosti už od doby, kdy byl dost velký na to, aby pochopil, kde je jeho místo. Sám si ho nevybral, dokonce se ho na to ani nikdo neptal. A kdyby někoho napadlo zeptat se jeho, co si o tom myslí, nejspíš by to prezentoval jako čest. Nic divného na tom není.

Jak je vlastně těžké zhostit se svého čestného úkolu, jediného skutečného úkolu v životě? Inu, až dosud se to jevilo jako naprosto nemožné.

Překvapilo ho to tím víc, že už ho běh času donutil smířit se s opakovanými nezdary.

A k tomu všemu ta mlčenlivá shovívavost příbuzných. Na každých křtinách mu u dortu přejí, aby se konečně poštěstilo i jemu, ale mohli by pro jednou říct něco méně falešného. Cokoli, třeba drsnou poznámku, která by prolomila ticho okolo toho, co bylo všem zřejmé.

Emily vždy stála při něm. Možná z ohledu na ni zachovávali dekorum. Snášela to loajálně a se vztyčenou hlavou. Pokud svou ženu pro něco doopravdy obdivoval, pak pro to, jak ji neúspěchy hnaly vpřed jako ostruhy. Posilovalo to jeho přesvědčení, že jednoho dne jim všem ukáže, co v něm je.

Teprve když ten den nikdy nepřišel, přestával tušit, jak se s touto svou nedostatečností vypořádat. Zklamání se proměnilo v hanbu. Zbývaly mu už jen dvě možnosti. Buď se dál topit v sebelítosti, anebo se vzchopit a zařídit, aby se ta záležitost, z níž se mezitím stal vážný problém, konečně vyřešila.

Záchrana přišla nečekaně. Přesně si vzpomínal, jak se to stalo, pamatoval si každičký detail, vůni a zvuk toho rozhodujícího okamžiku letošního léta. Rodina odjela na západní pobřeží do Torekovu, ale on musel kvůli práci zůstat ve městě. Jednoho časného pátečního odpoledne na začátku srpna si vyjel člunem na Svalskär. Louise už tam byla, sama.

Společně posekali trávu a natřeli lavičky v šeříkovém zákoutí. Bylo potřeba vyměnit pár shnilých planěk v plotu u maliní a vyspravit pramici. Připadalo jim téměř jako luxus, že smějí dělat něco tak přízemního, jako je zatloukání hřebíků, seškrabávání barvy a pletí. Zpocení a umazaní od hlíny ze sebe shodili šaty a skočili do moře, aby se zchladili. Potom si s vychlazeným pivem v ruce sedli na úplný konec mola a houpali nohama. Slunce už začalo zapadat za obzor. Odrazy posledních paprsků se zlatavě mihotaly nad tmavnoucí mořskou hladinou.

Byl to jeden z těch magických vlahých letních večerů, které jinak existují téměř jen v idealizovaných vzpomínkách. V takových chvílích jsou stockholmské šéry, malé skalnaté ostrůvky u pobřeží, tím nejkrásnějším místem na světě. Jsou jako divadelní kulisa, navozují slavnostní náladu, která má moc vybízet k důvěrným rozhovorům. Jejich hlasy se nesly bezvětřím. Kolem opálených rukou a nohou jim tančil hmyz. Tu a tam přerušili hovor, plácli komára a rozesmáli se, jako by byli znovu děti. Co může být lepšího? Sotva si to pomyslel, opřela se mu Louise o rameno. Na chvíli zvážněla a on okamžitě vycítil změnu. Teď se mu chystá říct něco důležitého. A on je jediný, komu se může svěřit se svými nejskrytějšími city.

Kouzlo letního večera se rázem vypařilo. Během několika vteřin se přenesl z konejšivého neskutečna do ostražitého bdění. Nerozvedl její myšlenku okamžitě. Byla příliš zásadní a nepodařilo by se mu najít správná slova. Kromě toho se ho ještě nezeptala přímo, a právě k tomu ji chtěl přimět. Lahev piva v ruce mu náhle zvlhla potem. Hlučně se zasmál, možná malinko nuceně, aby vzbudil zdání, že je pořád sám sebou jako dřív. Jako zázrakem si Louise ničeho nevšimla. Jen dál povídala, vtipkovala a v hovoru se zatoulala k úplně jiným tématům. Tak uvolněně, tak bezbranně a bez nejmenší potuchy o tom, jak špatně ho zná.

Po zbytek léta zaměřil veškeré své myšlenkové úsilí na plánování strategie, citlivě balancoval mezi důvěrností a pobízením. Pochyby ho však nikdy nepřepadaly. Svým způsobem leží odpovědnost i na Louise, bude to muset pochopit, i kdyby z donucení. Osobní tužby musejí ustoupit kontinuitě. Když se nad tím zamyslel, byla v tom, že se jeho pomocnicí stane ona, určitá krásná logika. Vždyť přece není úplně odtržená od reality, naopak ví moc dobře, jakým očekáváním on musí dostát. Louise je nesmírně bystrá, možná dokonce až moc. Proto by ji neměl zasvěcovat do celého plánu. Ve slabých chvilkách ho napadalo, jaké to asi bude potom. Možná se k němu Louise obrátí zády. A možná mu přese všechno odpustí, jestliže pochopí, že neměl na vybranou.

Šlo tu o přežití.

Peder roztáhl prsty a jako hřebenem si jimi pročísl husté světlé vlasy, aby je vystavil podzimnímu slunci. Teplo mu připomínalo Svalskär, což mu dodávalo sebejistotu. Náprsní kapsa kabátu se napnula. Rychle zase svěsil paži a mírně vysunul rameno dopředu, aby měl malý umělohmotný kelímek více prostoru. Nesmí ho rozmáčknout. V jedné přední kapse měl sáček se stříkačkou, kterou koupil pro tuto příležitost. Nebyl si zcela jistý, jestli ji má Louise dát, anebo ne. Že by tím jeho starostlivost zašla příliš daleko? Vniknutí do soukromí, napadlo ho. Jakmile mu došel význam těch slov, okamžitě ho polilo horko.

„Pedere, ty stará vojno! Co ty tady?“ Když uslyšel, jak na něj odkudsi někdo volá, trhl sebou, jako by byl přistižen se svými fantaziemi.

Hbitými, téměř klukovsky neelegantními kroky přeběhla šikmo přes alej v ulici Narvavägen a kličkovala mezi zaparkovanými auty tak, že jí pouzdro s cellem nadskakovalo na rameni. Na její urostlé postavě nebylo nápadnější než trochu větší batoh. Peder už byl u dveří a zastavil se tam, aby se chytil krátkého železného zábradlí u schodů. Potřeboval se něčeho držet. Jak může být uvolněná, když on je tak plný slavnostní nálady, že div nepukne? Pravou rukou jí nemotorně zamával na pozdrav a mezitím se ještě jednou pokusil to nečekané zjevení zpracovat a pochopit.

Prameny vlasů jí při chůzi rozpustile tančily okolo ramen. Byla rozkvetlá, usměvavá a plná mladické síly a zdraví. Přesně takovou ji moc rád viděl. Zároveň bylo na Caroline něco mystického; ta kombinace racionality a bezprostřednosti, která nepřestávala dráždit jeho zvědavost, byla jaksi neuchopitelná. V sobotu zašel na její koncert a vybral si skryté místo blízko pódia, odkud ji mohl v klidu tajně pozorovat. Hrála tak božsky krásně, že když ji poslouchal, málem zapomněl dýchat. Dokonce si ani nevšiml, jak mu vyschlo v hrdle, a aby potlačil náhlý záchvat kašle, musel se přinutit ztěžka polykat. Vyrušilo ji to a na okamžik se obrátila tváří k němu, ale nezahlédla ho a nepřestala se soustředit na hru. V tu chvíli zahlédl ty jiskřivé zelené oči pod dlouhými tmavými řasami, díky nimž se občas podobala nebezpečně svůdné lesní žínce. Temně rudá ústa vypadala přirozeně, jako by byla nedávno políbená. Plný spodní ret se dělil do dvou měkkých polštářků a v ústech tak vytvářel — i když byla zavřená — malou dírku. Na nose měla pár drobných hnědých pih. Jako zrníčka pepře, člověk dostal chuť se jich zmocnit, slízat je.

Teď se k němu blížila, ještě pár kroků a už byla u dveří. Nezbylo mu než zůstat stát a počkat na ni. Velice letmo si dali pusu na tvář. Caroline voněla kalafunou.

„Prosím,“ řekl a podržel jí těžké vchodové dveře. Schodištěm zněly křišťálově čisté tóny houslí, které tlusté zdi tak tlumily, že jimi pronikaly jen zvonivé vyšší tóny a narážely do tvrdého kamenného obložení schodiště. Dveře se s příšernou ránou zabouchly.

„Kolikrát už jsem Niklassonovi říkala, ať ty dveře spraví,“ zamumlala Caroline, nadlehčila si cello na ramenou a začala se škrábat do točitých schodů, jak byla zvyklá. Peder si držel pár metrů odstup. Měl tak lepší výhled na její tělo. Pozoroval přiléhavé džíny, které obepínaly její boky, a obrys ňader, jenž vykukoval zpoza pouzdra s cellem a vytvářel na kožené bundě záhyb v místě žeber. Teď se musí trochu předklánět, aby vyrovnala tu váhu na zádech, pomyslel si. Ale to se nejspíš změní.

Čím výše stoupali, tím hlasitěji se ozývala melodie houslí, Ysaÿeova Sonáta pro sólové housle číslo 2. Slyšel ji už stokrát, nebo mu to tak aspoň připadalo, když ji Louise před jedním konkurzem cvičila pořád dokola. To už bude nejmíň třicet let. Když teď slyšel ty energické takty a procítěné fráze znovu, připadaly mu smutné a zároveň novým způsobem protivné. Jako by ho drze a násilím umravňovaly.

V půli cesty do třetího patra začala Caroline hledat klíče. Prohrabala kapsy bundy i džínů, rozmrzele zasténala a opřela cello vedle dveří, aby měla větší volnost pohybu. Peder na posledních schodech zpomalil a stoupl si těsně za ni. Slyšel, jak se jí zrychluje dech vztekem, že nemůže najít, co hledá. Nepodívala se na něj, je snad opravdu možné, že si jeho pozornost neuvědomuje? Nebo si ji právě naopak uvědomuje a šikovně se snaží zmírnit dramatičnost situace, aby je oba vysvobodila z trapné pasti?

Peder diskrétně o krok ustoupil, aby měla prostor. Litoval, že si nejsou natolik blízcí, aby ji mohl vzít okolo ramen a trochu zažertovat o tom, že je pěkná bordelářka, když ani neví, kde má klíče. Mohl by do ní mírně šťouchnout loktem, a možná jí dokonce vlepit na tvář opravdový polibek, ne jen přátelskou pusu. Jenže by si nikdy nedovolil ani přejet bříšky prstů po její mléčně bílé šíji, zatím. Zatím.

„Vy jdete spolu?“ Dveře se otevřely a na prahu stála hubená žena s houslemi a smyčcem v levé ruce.

„Aha, tady jsou!“ Caroline zachrastila svazkem klíčů. S odevzdaným povzdechem popadla cello a vešla do bytu.

Louise uhnula stranou, aby vpustila Pedera, a ten ji po cestě do bytu objal.

„Vsadím se, že si spletla čas,“ pronesla Louise omluvně. „Výslovně jsem jí řekla, že má být doma v sedm.“

„Hlavně že ví, kdy má svoje dny,“ odpověděl Peder a Louise na něj vážně pohlédla.

Z koupelny se brzy ozval zvuk napouštěné vany. Caroline otevřela dveře a chodbou se okamžitě rozlila žvýkačkově sladká vůně pěny do koupele. Kolem těla měla ovinutou bílou osušku. Nekomplikovaně přirozená, nadčasově čisté linie. Tři metry od něj. Peder přesně nevěděl, na které noze má stát.

„Vypadáš jako Michelangelo,“ pokusil se o nevtíravý tón. Honem položil ruku kolem Louisiných ramen.

„Cože?“ odvětila Caroline. „To jako ta želva ninja?“

Louise se zasmála a opřela se o Pederovu hruď.

„Celý den jsem cvičila, jsem příšerně utahaná. Bude vám vadit, když se vykoupu?“ Caroline přejela pohledem z Louise na Pedera.

„Miláčku,“ začala Louise a odtáhla se od Pedera. Zvolna přešla ke Caroline, položila ruce na její boky a zlehka ji políbila na ústa. Musela si stoupnout na špičky, aby na ně dosáhla.

Caroline tázavě kývla. „Copak?“

„Ty jsi na to úplně zapomněla, viď?“

Řekla to laskavě, ale Caroline si všimla nádechu hořkosti. Místo aby odpověděla, čekala, jak bude Louise pokračovat. Ta naklonila hlavu a svraštila obočí, ale na rtech jí pohrával shovívavý úsměv.

„Běž se hezky vykoupat, já zatím s Pederem vyřídím jednu maličkost.“ Změřila si ji dlouhým pohledem, aby jí dala šanci napravit její roztržitost. Caroline se zhluboka nadechla a se zavřenýma očima zaklonila hlavu.

„Panebože, já jsem na to zapomněla.“ Podívala se na Louise. „Jak jsem na to mohla zapomenout? To nechápu.“

Periferním viděním zahlédla, jak Peder proklouzl do obývacího pokoje. Caroline si popotáhla osušku v podpaží. Pak se znovu zadívala do Louisiných očí. Viděla v nich očekávání a upřímnou lásku.

„Já si zalezu do vody a ty pošleš Pedera pryč,“ zašeptala, propletla své prsty s Louisinými, přitáhla si je ke rtům a jeden po druhém je políbila. „Pak budeme jen samy dvě.“

Peder si v obývacím pokoji otevřel sherry, kterého tu vždy byla zásoba, a lil ho do sebe velkými hlty. Při každém polknutí ho zabolelo v krku. Stoupl si do okenního výklenku a palcem si zamyšleně pohrával s širokým erbovním prstenem na levém malíčku. Když tam tak stála s osuškou okolo krásně tvarovaného těla, bledého a hladkého jako mramor, pod kůží se jí rýsovaly svaly jako měkké šedé stíny a husté prameny vlasů se jí kroutily kolem ramen a tvořily špičaté spirály na spáncích, okamžitě mu došlo, koho mu připomíná. Albu. Toho Michelangela jen tak plácl, aby ze sebe dostal něco, co by znělo jakžtakž neutrálně a vhodně. Ale stejně šlápl vedle, mohlo to snad dopadnout jinak?

Alba. Zrovna teď, po tolika letech, si vzpomene na Albu. Jeho první reakcí samozřejmě bylo, že se sám sobě vysmál, vždyť byla hloupost byť jen pomyslet na to, aby ty dvě srovnával. Ale nebyl připraven, že v něm vzkypí prchavá a vřelá nostalgie. Hned se ocitl zpátky v pubertě. Toho roku mu bylo patnáct a letní prázdniny strávil v hřebčíně svého bratrance z druhého kolena ve Skåne. Alba byla jeho, přinejmenším onoho léta. Ráno vždycky vstal časně, vykradl se do maštale a postavil se těsně vedle ní, hladil ji po teplé hebké srsti, ohmatával pevné kontury svalů a nasával vůni síly a tradice. Když jí zakroužil prsty po břiše, zachvěla se a reflexivně zvedla kopyto. Jemný dotek ji lechtal. Když jí však později do stejného místa zaryl ostruhy, zbystřila a nechala se vést. To se pak řídila jeho vůlí, to splynuli v jedno.

Emilyin otec, kterému všichni z hospodářství říkali Rytmistr, se postaral o to, aby se Peder naučil jezdit jako chlap, tak jako Emily a její sourozenci. Peder se učil rychle. Tvrdou drezuru končívali tím, že si spolu vyjeli, jen on a Emily, a závodili cvalem po vrbové aleji, která vedla ke statku. Emily vyhrála devět z deseti závodů, a on ji stejně podezříval, že se schválně drží zpátky. Navíc byla kromě samotného Rytmistra jediná, kdo směl jezdit vysokého hřebce Jupitera. Vždy když si triumfálně strhla helmu, prohrábla si vlasy, seskočila ze zpěněného koně a odvedla ho jako první do maštale, Peder cítil, jak v něm vře krev. Jakmile se opřela o box, zdvihla bradu, ruce s bičíkem složila za záda jako Strindbergova slečna Julie a on ji potrestal polibkem.

Den předtím, než nasedl na vlak zpátky do Stockholmu, nastal čas připouštění. Rytmistr s mlasknutím vpustil Jupitera do ohrady, kde Emily držela na lonži Albu. Peder si stoupl za hrazení, aby nepřekážel. Vzpomínal si, že ve chvíli, kdy se hřebec za Albou postavil na zadní, se Emilyin výraz proměnil z nezúčastněného soustředění ve spokojený úsměv. Ale nejvíc si pamatoval zklamání z toho, že akt trval tak krátce a žádné očekávané velkolepé představení se nekonalo. Celé to působilo spíš jako klinický zákrok, jako nutný fyzický kontakt při obchodním jednání. Dvanáct let nato se Emily stala jeho ženou. Albu prodali hned v září.

A teď stál v Louisině obývacím pokoji s kelímkem v náprsní kapse a cítil, že se konečně pomstí za všechny ty roky nemohoucnosti, kdy byl jen odstrčeným pozorovatelem. Parkety zavrzaly a vešla Louise. Peder se otočil, dopil zbytek sherry a šel jí naproti.

„Já už půjdu,“ oznámil jí, „doprovoď mě ke dveřím.“

Když stáli v chodbě a on viděl Louisin napjatý úsměv, který odhaloval její křivé zuby, stejně mírně vychýlené špičáky, jaké měl on sám, zaplavila ho nesmírná lítost a přivinul ji k sobě.

„Měla bys vědět, že je to pro mě veliká čest, smět sdílet tvou radost.“

„Pedříčku,“ řekla Louise a odkašlala si, „jsem ti moc vděčná, že to pro mě děláš. Ale budeš se moct podívat Emily do očí, až se vrátíš domů?“

„To jsem s tebou přece už probral. Jsme zcela zajedno. Tohle je pro všechny nejlepší řešení. Emily nech na mně. To je moje starost a ty ani Caroline si nemáte co vyčítat. Jdu do toho při plném vědomí a dělám to pro tebe. Z celého srdce. Navážeme nová pouta, hlubší pokrevní pouta, která nás ještě víc sblíží. Dál zatím nedohlédneme, a proto si s tím nebudeme zbytečně lámat hlavu.“ Pokusila se mu skočit do řeči, ale Peder mírně zvýšil hlas: „Ne, já vím, není to zrovna jednoduché, ale taky to není nemožné.“

Louise natáhla krk, zcela nepatrně. K tomu, aby Peder zaujal pozici slabšího, nic víc nepotřebovala.

„Copak, Louisinko?“ Přesto to vyznělo příliš úsečně, a tak ji rychle pohladil po rameni, aby ji přesvědčil o svých dobrých úmyslech. Byla pod jeho rukou celá strnulá.

„Nic, nic…“ Pokusila se usmát, ale zabránilo jí v tom příliš mnoho těžko zařaditelných emocí. Levou rukou si reflexivně sáhla na krk a promnula si nahnědlou jizvu od toho, jak si dlouhé roky rozdírala kůži houslemi. Jako by hledala bezpečí v něčem navyklém a normálním.

„Jenom jsem hrozně plná očekávání, to je všechno. Úplně mi to změní budoucnost. To nemůžu brát na lehkou váhu. Ve hře je příliš mnoho.“

„To samozřejmě.“

„Právě mi zničehonic došel rozsah toho všeho. A napadají mě různé myšlenky. Jsem toho hodna? Opravdu smí člověk zažít takovéhle štěstí?“

„Ty smíš zažít takovéhle štěstí, Louisinko. Přesně takovéhle štěstí si zasloužíš.“

Zaslechl ve svém hlase umíněnost a zmocnila se ho vlastní silná touha. Bylo to na něm příliš znát? Celou dobu si dával dobrý pozor, aby mu dál důvěřovala jako vždy. Toto Louisino zakolísání ho zneklidnilo. Vždyť volil slova tak pečlivě, udělal všechno pro to, aby v ní nevzbudil podezření. Zařídil to tak, aby s tím návrhem přišla ona, on jí pouze hodil udičku — jen tak mezi řečí, ve vedlejší větě a dobře zabalenou v srdečném žertu. O tom, že od té chvíle naplánoval každý krok, nemusí vědět. Alespoň dokud se on sám nedozví, co potřebuje. A pak už stejně nebude návratu. Je to příliš zásadní, než aby mu to proklouzlo mezi prsty.

„A taky si připadám trošku…“ Louise zkřížila paže a zadívala se do země, „jak to jen říct, nevykládej si to špatně, ale připadám si trošku navíc.“

„Navíc? Vždyť jsi tu přece ta nejdůležitější osoba. Nezapomínej na to. Bez tebe by k tomu nikdy nedošlo. To snad chápeš?“

Tuto neupřímnost si mohl dovolit, koneckonců v ní bylo zrníčko pravdy. Zároveň se nemohl zbavit nutkání se před ní ospravedlnit. A přehlušit své svědomí.

Louise byla dojatá. V očích ji začaly pálit slzy, a tak rychle sevřela víčka, aby je zadržela.

„Pedříčku,“ zašeptala a odkašlala si. „Co bych si bez tebe počala?“

To už bylo trochu moc. Náhlou přecitlivělost, která je oba přepadla, nezvládal, a tak sáhl do kapsy kabátu a vyndal malý kelímek.

„Na,“ řekl a podal jí ho. „Tady máme malého… Gottfrieda.“

„Gottfrieda?“ zasmála se překvapeně, „já bych chtěla spíš Leonoru.“

„Při troše štěstí budou oba dva,“ odpověděl, políbil ji na čelo a zmizel za dveřmi.

V koupelně viselo vlhké a těžké teplo. Hlasy z chodby doléhaly pod nezčeřenou hladinu jen jako nezřetelný šum. Lesklé bubliny teď byly malé a pevné a rozprostřely se podél okraje vany. Caroline ležela nehybně s rukama složenýma na prsou a vypadala jako reliéfy na ohlazených náhrobních kamenech v riddarholmském kostele. Prameny vlasů se jí lehounce vlnily kolem hlavy jako chapadla medúzy. Už jí začínalo bušit ve spáncích, ale snažila se vydržet, přestože ji v hrudním koši bolelo, jako by měl prasknout. Konečně uslyšela, jak se venkovní dveře zabouchly. Rychle vstala a prudce nabrala vzduch do plic. Rozstříkla vodu na podlahu. Převrhla přitom lahvičku koupelové pěny s myškou Minnie a ta vytekla do vody ve vaně.

PÁTEK 2. ŘÍJNA

Caroline vždycky spala tvrdě a bez hnutí. Pouze ve spánku mizela ta roztěkanost, která s ní během dne skoro pořád cloumala. Louise už znala Carolininy návyky a vždy se probouzela jako první. V takových chvílích si dopřávala okamžik sama pro sebe, kdy ležela těsně vedle Caroline a jen se na ni dívala. I po roce vztahu stále žasla, jaké má obrovské štěstí, že smí žít s touto fascinující ženou, která se nepodobá nikomu, koho kdy milovala.

Opatrně zvedla ruku a odhrnula pramen vlasů, který Caroline spadl přes oči. Caroline pohnula rty, skoro jako by chtěla něco říct, ale pak zase znehybněla. Louise ležela na boku a prohlížela si její krásný profil. Dřímající madona, pomyslela si, a to ji zničehonic tak dojalo, že jí po tváři skanula slza a vsákla se do povlaku polštáře. Přála si, aby uměla zmrazit ten okamžik štěstí, čirého štěstí.

Jako by Caroline ucítila Louisino silné pohnutí i v hloubi svých snů, začala se pomalu probouzet. Když otevřela oči, zmocnila se jí nakratičko mírná ranní panika, ale když ji Louise pohladila bříšky prstů po tváři, hned ji zase opustila.

Caroline něco zašustilo u ucha. Otočila se, aby se podívala, co to je. Na jejím polštáři ležel tenký podlouhlý balíček, úhledně převázaný lesklou šňůrkou. Podívala se na Louise a ke svému překvapení spatřila v jejím obličeji téměř dětinskou nedočkavost.

Caroline si pohotově přitáhla balíček a zvedla se.

„Co je to?“ Jen těžko krotila radost. „Já přece dnes nemám narozeniny!“

„Ne, ty ne,“ odpověděla Louise, „a ne dnes.“

Caroline se kousla do spodního rtu. Začala rozvazovat hedvábnou šňůrku a přitom pokradmu tajuplně koukla na Louise.

„Doufám, že jsi nekoupila nic drahého, Louisinko,“ řekla napůl vyčítavě, napůl nedočkavě.

„Rozbal ten balíček.“

„Je to ten náramek, který jsem si s tebou prohlížela?“

„Rozbal to.“

Caroline strhla papír a vytáhla malou krabičku. Původně se chystala vykřiknout radostí, ale když uviděla, co to je, nedostala ze sebe ani slovo. Louise si lehla na záda, přitáhla si Caroline k sobě a pevně ji objala.

„Skvělé, viď?“ zašeptala jí do ucha.

Caroline se ještě ze setrvačnosti usmívala, ale rty se jí mírně chvěly. Polkla.

„Honem, honem! Nemůžu se dočkat!“ Louise pustila Caroline stejně prudce, jako ji před chvílí objala, a vstala z postele. Dvěma kroky si nazula pantofle, natáhla župan a odešla do kuchyně.

Caroline hleděla na štukovaný strop. Naprosto vyčerpaná, přestože se právě probudila. Jako by ji tělo stahovalo zpátky. Nesměle se pokusila vstát a vystrčila nohy přes okraj postele. Tím však vyčerpala své síly, a tak zůstala ještě chvíli ležet, než zvedla horní polovinu těla do sedu. Okamžitě se jí udělalo nevolno. V tu chvíli věděla. Ani nemusela otevírat krabičku.

„Jak to jde?“ zavolala Louise z kuchyně.

Carolinino břicho se začalo stahovat v rytmických křečích. Vyřítila se do koupelny. Doběhla k umyvadlu přesně ve chvíli, kdy se jí navalily žaludeční šťávy. S roztřesenýma nohama se posadila na záchod, zcela vysílená se opřela čelem o kolena a z hrudníku se jí do těla rozlévaly krátké záchvěvy horka. Jako v mlze si najednou uvědomila, že slyší Louisiny blížící se kroky. Bleskurychle se natáhla dopředu a zamkla se.

„Okamžíček,“ řekla tak uvolněně, jak jen dokázala. Slyšela, jak se Louisin župan otírá zvenku o dveře.

„Drahoušku…“ Přes tenkou dřevěnou desku, která je od sebe dělila, zněl Louisin hlas znepokojeně a tázavě. „Jsi v pořádku?“

Už nemohla dál zdržovat. Přepnula do mechanicky věcného režimu a roztrhla krabičku. Obratnými prsty vytáhla tyčinku, sundala z ní kryt, podržela ji v proudu moči a opět nasadila kryt. Hodila tyčinku na poličku vedle zrcadla, aniž by se na ni podívala.

Otočila klíčem, strčila do dveří a ty se pootevřely. Venku stála Louise s hlavou opřenou o rám dveří. Vyčkávavě se na sebe dívaly, dokud Louise nepromluvila.

„Jak to dopadlo?“

Caroline ustoupila o pár kroků do koupelny. Louise došla k poličce a vzala tyčinku. Podržela ji u lampy a důkladně ji zkoumala.

„Vidím jednu čárku,“ řekla. Caroline se jí okamžitě naklonila přes rameno a zahleděla se na malý čtvereček. V jedné jeho polovině se táhl proužek. A zatímco se dívaly, začala se pomalu objevovat ještě jedna čárka. Nejdříve měla rozmazané obrysy, ještě pořád si to mohly jen namlouvat. Ale barva sílila, dokud se vedle prvního proužku neutvořil ještě jeden — rovný a jednoznačný jako krvavě rudý vykřičník.

Radostí zakřičela jen Louise. Začala nadšeně poskakovat v jakémsi ztřeštěném vítězném tanci, dokud se nezastavila přímo naproti Caroline. Když pohlédla do jejího bledého obličeje, okamžitě se ovládla, soucitně se usmála a objala ji. Pevně, ale něžně ji držela, dokud se Caroline znovu neuvolnila.

„Miláčku, jsi nějaká zaražená. Tohle je tak ohromná věc. Nádherná, ale přitom nepochopitelná. To s člověkem zamává. Z toho si nic nedělej,“ šeptala Louise. „Lehni si a odpočívej, já nachystám snídani. Budu tě obsluhovat. To stihneme, ještě není moc hodin a na zkoušku tě odvezu.“

Caroline se odšourala zpátky do ložnice a zhroutila se jak široká tak dlouhá na postel. Jak tak ležela a znovu hleděla do stropu, začalo jí po těle být pro změnu nepřirozeně lehce. Jako by se toho neúčastnila, jako by se jí žádné rozhodnutí netýkalo. Nedokázala udržet jedinou souvislou myšlenku. Téměř si neuvědomovala, že před pár minutami hleděla s rozbušeným srdcem na těhotenský test.

Do ložnice pronikla vůně čerstvě opečeného chleba a čaje, příjemná vůně, která jí nedělala zle. Stále ležela nehybně a upírala pohled na velké ozdobné sádrové růže, jež tvořily věnec okolo třpytivého křišťálového lustru. První paprsky bílého ranního světla se odrážely od jeho plošek, zářivě tančily po vzorkované tapetě barvy lipového květu a zalévaly pokoj svěžestí jarní zeleně. Pomalu se uklidnila.

To bude dobré, pomyslela si. Bude to skvělé. Přesně tak jsme to chtěly. Z kuchyně slyšela Louisin tlumený hlas, který občas zesílil ve zvonivý smích a pak se opět ztišil ve vzrušené mumlání. S někým telefonovala.

Caroline si přejížděla rukou po těle a vnímala každý záhyb a zákoutí své nynější postavy. Zkoušela si představit bobtnající břicho v místech, kde jí vleže vždycky vystupovaly kyčle, mezi nimiž byla okolo pupíku prohlubeň. Když přimhouřila oči, viděla malou holčičku s tmavými kudrnami, jak se batolí na koncertním pódiu a podává mámě kytici, zatímco publikum se smíchem i pláčem vstává a tleská, a Louise, jak prochází zákulisím.

Jejich dceruška. Ve šlechtických kruzích to samozřejmě způsobí skandál, ale to je koneckonců v naprostém pořádku.

Šly dolů po kamenném schodišti, zavěšené do sebe a sehnuté pod tíhou tašek a pouzdra. Louise trvala na tom, že ponese Carolinin těžký kufr, nacpaný k prasknutí. Caroline si na něj musela při balení sednout a přitlačit, aby se dal zamknout. Nejvíc místa zabraly šaty na koncerty. Zabalila si čtvery, přece neodehraje všechny koncerty jen v jedněch.

„Opatrně, opatrně. Radši se moc nenatřásej,“ napomenula ji Louise láskyplně.

Caroline se zasmála a opřela si o Louise hlavu. Ta si přendala tašku do druhé ruky, aby mohla volnou ruku položit na Carolinin bok.

Tajemství. V nitru svého těla nese jejich společné malé tajemství! Caroline sykla, trhla hlavou dozadu a zatáhla za těžké venkovní dveře. Klika jí vyklouzla z ruky. Chtěla dveře s pokaženou pružinou zachytit, ale vtom jí upadla kabelka na kamennou dlažbu přede dveřmi.

Sehnula se, aby ji zvedla.

Louise si toho nevšimla, protože jí výhled zakrývalo Carolinino cello, a pokračovala směrem ven. Pokusila se zachytit dveře přesně ve chvíli, kdy se Caroline skrčila.

Dveře se zabouchly.

Všechno se to seběhlo během vteřiny. Když Caroline uslyšela, jak Louise zařvala, okamžitě se napřímila a udeřila hlavou Louise přímo do brady tak prudce, až jí cvakly zuby. Zařvání se neslo ozvěnou po celém schodišti a mísilo se s nervózním smíchem, který ze sebe vyrazila Caroline, než se jí podařilo sevřít rty a kousnout se do jazyka.

Otřesená Louise zvedla levou ruku a podržela si ji před vyděšeným obličejem. Prvním viditelným zraněním byla rána na prsteníčku a prostředníčku, která už se začínala rozšiřovat a otékat. Zatím to nevypadalo nijak vážně.

„Ne, to není pravda,“ vybuchla Louise, „to není pravda!“

Zlomila se v pase a opatrně se dotkla zraněných prstů druhou rukou, ale hned ucukla, jako by se spálila.

Bezprostřední bolest přešla v tupé pulsování. Kůže na kloubech už se napjala, takže prsty vypadaly jako nafouknutá jelita. S ústy dokořán se pokusila natažené prsty ohnout, ale když do nich vystřelila bolest, okamžitě toho nechala. Silou vůle nedokázala s prsty zahýbat. Louise pevně zavřela oči, znovu je otevřela a spustila ruku podél těla. Brada jí pořád visela a přes spodní ret jí kanul tenký pramínek slin. Celá zmatená zavřela ústa. Zbytek obličeje jí leknutím ztuhl. Po bradě jí stékaly sliny; nepřítomně si je otřela hřbetem zdravé ruky.

Caroline stála těsně vedle Louise, klátila pažemi a dívala se jí chvíli na ruku, chvíli do očí. Zprvu nenacházela slova, a tak začala nemotorně máchat rukama, aby nějak zaplnila prázdnotu.

„Mám zavolat sanitku?“ vymáčkla ze sebe konečně.

Louise škubla hlavou a na okamžik se zadívala do stropu, jako by chtěla ten dramatický výstup smazat. Kvůli dvěma zraněným prstům by se sanitka volat neměla, což ovšem neznamenalo, že Louise nepotřebuje péči špičkových odborníků švédského zdravotnictví. Rozechvěle zamrkala, aby zahnala zlost.

„Odvez mě na pohotovost! Dělej!“

To Caroline probralo. Začala se horečně přehrabovat v kabelce a šátrat po klíčích od auta, přitom kabelku upustila, sehnula se pro ni, zvedla ji a znovu ji upustila. Když ji zvedala podruhé, náhle se zarazila, protože si všimla Louisina odsuzujícího pohledu. Pomalu se narovnala. Jako by za tu nehodu snad mohla její neschopnost zacházet s něčím tak banálním, jako je vlastní kabelka. Trhnutím ramen si nahodila na záda cello, popadla kufr a zároveň se pokusila otevřít dveře špičkou lodičky. Držadlo kufru jí rozdíralo ruku. Když se natáhla, aby podržela Louise dveře, utrhl se jí knoflík u košile. Zároveň ucítila, jak jí záda pod cellem vlhnou potem.

Louisin červený spitfire byl zaparkovaný až u Švédského rozhlasu, protože na Narvavägen bylo plno a garáž, kde obvykle stával, právě opravovali. Caroline šla pro auto. Tu desetiminutovou procházku na čerstvém vzduchu potřebovala. Mohla tak být sama. Když nasedla do auta a rozjela se zpátky, uvědomila si další problém: kufr padne do malého zavazadlového prostoru jako ulitý, ale tenhle sporťák je dvoumístný, takže Louise bude muset sedět na místě spolujezdce s cellem mezi nohama. Louise už na to mezitím také přišla, a tak jen zklamaně potřásla hlavou, když Caroline zastavila u chodníku přede dveřmi.

„Nemůžeš tady to cello nechat a vrátit se pro něj potom?“

„Ale já jedu na turné! To přece víš. Chci si vzít všechny věci už teď, abych na ně pak nemusela myslet. Už takhle budu muset zavolat, že přijdu pozdě na zkoušku. Začnou beze mě a moji část vezmou, až přijdu.“

„Tak jeď, Caroline. Jeď si. Já si zavolám taxíka.“

„Ne, já tě odvezu. To víš že jo. Nebuď taková, Louise. Naskoč si.“

„Naskoč si?“ uchechtla se Louise hořce. Se sevřenými čelistmi se namáhavě vměstnala do auta a vmáčkla se obkročmo okolo neskladného pouzdra. Ruku držela dramaticky napřaženou, aby se do ní neudeřila. Když konečně vyrazily, ticho v autě by se dalo krájet. Caroline řídila s rameny přitaženými k uším a pomalu se prodírala provozem. Tu a tam se úzkostlivě koukla na sedadlo spolujezdce. Louise tam seděla se ztuhlou rukou a sténala. Dávala tak najevo svou nespokojenost s tím, že se jí nesedí pohodlně a že musí naklánět hlavu hned na jednu, hned na druhou stranu, aby zpoza cella viděla na cestu a nevykroutila si přitom krk.

V nemocnici zajela Caroline k budově pohotovosti, aby Louise vysadila.

„Tak mi otevři dveře, ne? S tím tvým cellem mezi nohama asi sotva vylezu,“ zasyčela Louise.

Caroline vyskočila, ale zapomněla vyřadit rychlost, takže auto sebou škublo a motor zhasl. Louise zaklela. Nespouštěla přitom oči ze své ruky. Za nimi přijížděla sanitka a musela prudce zabrzdit, aby nepřejela Caroline, která právě zezadu obíhala auto. Caroline se zmateně zastavila v půli cesty a nevěděla, jestli má běžet zpátky a nastartovat, nebo pokračovat a otevřít Louise dveře. Jenže ta si mezitím otevřela sama a vysoukala se okolo cella ven, přičemž se snažila nedotýkat se ničeho rukou. Caroline se pokoušela zachytit její pohled, ale Louise se jen podívala jinam.

„Já to zvládnu, já to zvládnu. Někam to auto píchni a šupem ať jsi zpátky!“

Sanitka zatroubila a Caroline skočila na sedadlo řidiče. Dveře u spolujezdce se hlasitě zabouchly. Se slzami v očích se šinula k parkovišti. Ve zpětném zrcátku viděla, jak Louise se zaťatými zuby pochoduje k budově.

Když Caroline o notnou chvíli později vpadla do dveří pohotovosti, stála Louise na příjmu. Celou čekárnou se rozléhal její hlasitý monolog. Sestra za sklem se jí pokoušela skočit do řeči, ale každý její výpad tvrdě narazil na Louisinu defenzivu. Caroline zvolnila krok.

„Víte, kdo já jsem?“ hulákala Louise. „Mě nezajímá, že máte nedostatek personálu. Chci teď hned mluvit s primářem. Chci rentgen, slyšíte? Okamžitě. Mám dva zlomené prsty a možná už si v životě nezahraju na housle. Takže mi zavoláte specializovaného chirurga, nebo vás můj advokát nahlásí lékařské komoře.“

Sestra zamrkala černýma očima, ale nenechala se vyprovokovat. S takovým chováním se nesetkala poprvé. Ještě jednou pomalu a zřetelně vysvětlila:

„Vyplňte tenhle formulář a odevzdejte mi ho spolu s průkazem totožnosti. Pan doktor přijde, jakmile to bude možné.“

„A jak mám krucinál vyplnit formulář se zlomenými prsty?“ Louise hlasitě vzdychla a ohlédla se, jako by očekávala, že s ní ostatní pacienti budou souhlasit, ale hleděly na ni jen lhostejné obličeje. Jakmile spatřila Caroline, chytla ji a nasupeně jí poručila:

„Okamžitě zavoláš Heleně a zařídíš, aby ke mně poslali specialistu!“

Caroline se schoulila, aby unikla pohledům. Tak se přece člověk v plné čekárně chovat nemůže, pokud nechce okamžitě dostat nálepku nadutého parazita, to chápala dokonce i ona. Ale teď už byla do Louisiných scén zatažená, takže musela nést následky a čelit reakcím, ať chtěla či ne. Zkusila si sestru získat mírným úsměvem, ale narazila na nerudný nezájem. Louise hleděla na Caroline a vysílala k ní mlčenlivý signál o tom, co si o jejím bezpáteřném podlézání myslí.

Caroline vzala Louise za zdravou ruku a odvedla ji na pohovku. Louise se neochotně nechala vést.

„Tady si sedni a já zkusím něco zařídit.“

„Můžeš začít tím, že mi pomůžeš s tím lejstrem, které je tak příšerně důležité, že bez něj člověka neošetří. Pak zavoláš své sestře. Helena už zatahá za nitky.“

Caroline se jako rezignovaná máma pustila do vyplňování Louisina formuláře. Když rozepnula zip značkové kabelky, aby vyndala z peněženky její občanský průkaz, všimla si úplně vespod tašky z obchodního domu NK. Byla v ní maličká rádiovka z červené vlny, ještě s cenovkou.

„Co je tohle?“ zeptala se Caroline a zvedla čepičku. Louise na ni koukla, ale neodpověděla.

„Ty už kupuješ dětské oblečky?“ Caroline zavrtěla hlavou a vrátila čepičku do tašky. Podrážděně si přitáhla Louisin formulář a naškrábala do něj údaje takovou silou, že písmo vystouplo na rubové straně jako reliéf. Když došla k rodnému číslu, udělala v něm tři chyby a tak dlouho přepisovala původní číslice jinými, ještě silnějšími, až papír v jednom místě protrhla.

Vytáhla mobil, ale z recepce se okamžitě ozvalo hlasité mlasknutí. Caroline vzhlédla a uviděla, že sestra ukazuje na ceduli s přeškrtnutým telefonem.

„Půjdu volat ven,“ obrátila se na Louise. „Pohlídáš mi tu mezitím cello?“

„Já ti mám hlídat věci? Jak je asi potáhnu s sebou do ordinace?“

Caroline sykla a pevně cello sevřela.

„Nech ho tady!“ zaprotestovala Louise. „Tohle ti nikdo nešlohne. Běž už volat.“

Caroline se beze slova otočila a zamířila ven, její kroky duněly. Po cestě ledabyle hodila formulář na recepci.

S mobilem u ucha stála Caroline za skleněnou stěnou a pozorovala Louise. Najednou ji přepadla malátnost. Tam uvnitř sedí její přítelkyně s afektovaně zdviženou rukou, slabá a ubohá. Ta náhlá výměna rolí Caroline štvala. Příčila se jí.

Louise byla tak zahloubaná do vlastních myšlenek, že si Carolinina návratu všimla až ve chvíli, kdy jí její velké tělo vrhlo stín na obličej.

„Dovolala ses jí?“

„Jo,“ odpověděla Caroline, „prý si promluví s jedním profesorem na chirurgii. Měl by přijet co nejdřív sem na pohotovost.“

„Opravdu doufám, že to Helena zařídí. Tady může člověk sedět, jak dlouho chce, a nikdo tu nehne prstem. Na švédské zdravotnictví jeden nestačí zírat.“

Louise pevně semkla víčka. Měla strach. A ten ona nikdy nemívala. Ta nečekaná slabost ji zmáhala. Přitom však byla stále ještě schopná pozorovat se zvenčí. Usoudila, že tenhle stav ji přejde, jen se musí vzpamatovat. Pomyšlení, že i v takovém víru událostí si zachovává jakýs takýs nadhled, ji trochu uklidnilo. Tohle bylo totiž zdaleka to nejhorší, co se jí kdy stalo. Ne že by měla bezstarostný život, musela se potýkat s mnoha nesnázemi v práci i v soukromí, protože byla jedináček v rodině s vysokými nároky. Ale všechny závažné problémy, s nimiž se dosud setkala, se jí dařilo řešit. Zdědila racionalitu a samozřejmou věcnost, s jejichž pomocí každý problém zanalyzovala, zvládla a šla dál. Ale tentokrát to bylo jiné. Po tolika letech dřiny a odříkání visela celá její kariéra na dvou zlomených prstech.

„Carolinko, co si počnu?“ Ta slova jí vyšla z úst sama, ale Louise neměla sílu dělat si starosti s tím, že se právě tak upřímně odhalila. Caroline stojí při ní. Caroline jí dodá sílu. „Co když už nikdy nezahraju na housle ani tón? Panebože, Caroline, vůbec se neodvažuju na to myslet.“

Caroline vytáhla noty na Haydna a sama pro sebe si procházela sólový part. Hladina adrenalinu, který se při všech dnešních náhlých zvratech vyplavil, začínala opadat a místo něj se přihlásila o slovo nervozita z nadcházejícího koncertního turné. Pohyby rukou naznačovala tahy smyčce a takty, aby se vcítila do hudby. Byla tak hluboce soustředěná, že neslyšela, jak na ni Louise mluví.

„Haló!“ řekla Louise trochu hlasitěji, aby na sebe upozornila.

„Cože?“ Caroline rychle zašilhala směrem k Louise. „Hlavně si nech zrentgenovat ruku a uzdrav se,“ zamumlala roztržitě a ponořila se znovu do not. „Řeš jedno po druhém.“

Myslela to dobře, ale Louise se okamžitě naježila: „Jenže milá zlatá, to jsi vážně tak naivní? Ty si myslíš, že se všechno spraví samo od sebe? Dřu prakticky ve dne v noci, abych se uživila. A pak si přivřu ruku do blbých dveří a domeček z karet se úplně sesype.“

„Kvůli tomu se přece nemusíš zlobit na mě.“

„Řekla ti Helena, kdy ten doktor dorazí?“

Caroline jen pokrčila rameny, už se zase věnovala svému sólu.

„Uděláme to takhle,“ ozvala se Louise znovu s novým, téměř agresivním zápalem, „zavolám Raoulovi. Musí přijet. Jinak to nejde. Vím, že za mě zaskočí, pokud bude mít volno. Už jsem ho mockrát zachránila, když se mu překrývaly koncerty.“

Caroline hlasitě zasténala. „Ne, proč zrovna toho pitomýho, namyšlenýho…“

Louise ji příkře přerušila. „Nech toho! Nezačínej s tím zase. Děláš mi to naschvál? Vždyť ho neznáš a víš, že mě vytáčí, jak vždycky začneš nadávat, když na něj přijde řeč. To máš teda zase jednou… utkvělou představu! Kolikrát jsi s ním vlastně vůbec prohodila slovo? Dvakrát třikrát? Nechápu, co proti Raoulovi máš!“

„Je to chlívák a věčně mi jen kouká do výstřihu. Proč nechceš, aby se on snažil seznámit se mnou?“

„Všichni ti nemůžou ležet u nohou, Caroline. A kdyby ses neoblékala jako šlapka, možná by si všímal spíš tvé osobnosti.“

Caroline okázale sklapla noty a pohlédla na Louise. „A tím jsi chtěla říct co?“

Louise zamhouřila oči a potřásla hlavou. „Zavolám mu. Tečka, hotovo.“

Caroline se vzdorovitě opřela a rozšířenými nosními dírkami vyfoukla vzduch.

„Caroline,“ pokračovala Louise netrpělivě, „na tohle teď není vhodná chvíle. Jestli Raoul bude moct nahrávat místo mě, spadne mi ze srdce velký kámen. Buď trošku rozumná. Kvůli mně. I kvůli sobě. Můžeš se od něj hodně naučit. Je to fantastický houslista a dodá kvartetu novou energii. Chápej to jako příležitost, prosím tě.“

Caroline neodpověděla. Seděla se založenýma rukama a dívala se na druhou stranu. Louise chtěla položit pravou ruku na její stehno, ale otřela se přitom o zraněné prsty a sykla bolestí.

„Krucinál, to bolí jak čert!“ Slova jí sama vyletěla z úst. „Tos nemohla ty dveře držet pořádně?“

Caroline vypjala hruď. „Cože? Můžu za to snad já, že ses skřípla?“

Louise se krátce a hořce zasmála. Caroline ji okamžitě probodla pohledem. „Takže za to můžu? Opravdu si to myslíš? Přece není moje vina, že se ti nepovedlo ty dveře chytit. Už dávno jsi měla říct Niklassonovi, ať tu pružinu opraví.“

„Víš, Caroline,“ odsekla Louise, „je vtipné, jak to vždycky umíš zavařit sobě i jiným. Je mi jasné, žes nechtěla, abych si přiskřípla prsty, jenže ty si nikdy nevidíš dál než na špičku nosu. Klopýtáš ze schodů, hop hop. Pustíš kabelku a ani vteřinku nepřemýšlíš o tom, že jsem hned za tebou a samozřejmě do tebe vrazím, když se zastavíš a sehneš.“

„Jak to sakra myslíš?“ Hlas se Caroline třásl sílícím pobouřením. „To ty ses mi musela mermomocí lepit na prdel, když jsem…“

Louise ztuhla a procedila mezi zuby: „Sakra, Caroline, uvědom si, co říkáš. A nekřič tolik, proboha.“

Ale to už se na ně upíraly zraky celé čekárny a Caroline s rudnoucími tvářemi viděla, jak se fantazie pacientů rozběhla na plné obrátky. Se zatajeným dechem čekali na další repliku.

Louise rázně zklidnila situaci — zpražila je pohledem a jednomu po druhém se dívala do očí, dokud neodvrátili zrak. Pak natáhla krk a řekla nuceně klidným hlasem Caroline:

„Uklidni se, nechci tu žádné scény.“

Caroline teatrálně otevřela ústa a důrazně po ní zopakovala:

„Ty tu nechceš žádný scény? A kdo sakra štěkal na tu ženskou u přepážky jak zhýčkaná primadona? Neprojektuj si do mě svoje, jak je to slovo… nesváděj to na mě.“

Pohodila hlavou, až kolem ní zavířily vlasy. S jistým uspokojením si všimla, že se Louise stáhla.

„Nech toho. Nemám na to sílu.“ Opřela se o Caroline a pokračovala tišeji: „Miláčku, nemusíme se hádat. Máš pravdu, budeme řešit jedno po druhém. Mysli radši na to, co nás čeká. I když moje kariéra skončí, tak…“

Náhle ji zradil hlas a zacukala jí víčka. Hlasitě polkla. Pak vzala Carolininu dlaň do rukou, takže napuchlé modrající prsty spočinuly na mohutném hřbetu Carolininy ruky, a pokračovala vřele a procítěně:

„I když už nikdy nebudu moct hrát, máme toho tolik, z čeho se můžeme radovat. Nosíš v sobě miminko. Chápeš to? Brzy budeme mít vlastní rodinu. Budeš máma, Carolinko. To je to nejhezčí, co se dá zažít. Dar od života. Vlastně ti trošku závidím, že si neprožiju těhotenství sama. Co na tom záleží, že všechno nedopadne tak, jak jsme plánovaly? Světová turné nejsou taková sláva, jak se zdá. Všechny hotelové pokoje a koncertní síně vypadají v podstatě stejně, v Berlíně i v Los Angeles. Zahrála jsem si Beethovena a to mi stačí. Teď se budeme věnovat jednomu po druhém. Přesně jak chceš.“

Louise na chvíli zapomněla na svou ruku a nechala se unést do romantického hájemství dětského pokojíku. Ale Caroline ji přestala poslouchat. Louisina slova jí v uších splynula do nesrozumitelného šumu, protože Caroline poznenáhlu došlo, jak jí jde na nervy, že od ní Louise tak násilně požaduje nadšení a euforii.

Nějaký lékař odněkud zavolal Louisino jméno. Ta okamžitě ztuhla, protože si vzpomněla, proč tam vlastně sedí. Intimní chvilka s Caroline byla pryč.

„No to je dost. Musím okamžitě na rentgen!“

Aniž by si to uvědomila, odstrčila od sebe Carolininu ruku, které se ještě před pár vteřinami téměř nesamostatně držela. Na Caroline to zapůsobilo jako ledová sprcha. Nepřítomně kývla na rozloučenou, Louise se natáhla pro kabelku a odklusala s doktorem pryč. Šla první, ale po pár krocích ji napadlo, že neví, kam má jít, a tak se podrážděně otočila a vyzývavě na lékaře pohlédla.

Caroline se zhluboka nadechla. Najednou se jí zahoupal žaludek a celé tělo polil studený pot. Chytila se oběma rukama za břicho a zaryla prsty do svetru. Už nedokázala potlačovat klaustrofobii, která v ní rostla. Ve spáncích jí bušilo čím dál silněji, až nakonec neslyšela nic než hučení vlastního tepu v lebce.

Rychle vstala, naložila si na záda cello a napůl vyšla, napůl vyběhla ven. Prázdnota v žaludku se proměnila v řezavou bolest. Caroline si to namířila k hlavnímu vchodu do nemocnice. Kroky ji instinktivně dovedly přímo k trafice. Koupila si tam balení třech čokoládových tyčinek za cenu dvou. Ještě ani nebyla z obchodu venku, když všechny najednou rozbalila a začala do sebe cpát kousky čokolády. Křupalo to a lezlo do zubů, ale snědla je ani ne za minutu.

Nevyhnutelně se jí udělalo špatně, a tak vpadla na nejbližší záchod. V tom zmatku zapomněla, že má na zádech cello, a když se nahnula nad umyvadlo, aby se vyzvracela, rozbila jím zrcadlo. Za ní se otevřely dveře a zase se spěšně zavřely. Caroline si toho sotva všimla, ale byla vděčná, že má pokoj. Udeřila do kohoutku, aby do umyvadla natekla voda. Pak si dlouho oplachovala obličej ledovou vodou, dokud ji nevolnost nepřešla. Pár minut se jen opírala rukou o kachlíkovou zeď, oddychovala a sbírala síly.

Vtom jí něco zapípalo v kapse. Mokrýma rukama vytáhla mobil. Textová zpráva od Louise. Caroline pohlédla na displej, kapky vody na něm deformovaly písmenka jako čočky.

„Dvě drobné zlomeniny, cca na měsíc. Koncert v Hamburku snad ok. Kde jsi?“

Přečetla si zprávu několikrát a pak bez odpovědi strčila telefon do kapsy. Proč teď Louise napadl zrovna Hamburk? Copak nechtěla řešit jedno po druhém, když se teď mají na co těšit? Místo toho pomyslí ze všeho nejdřív na to, jestli pojede po sto padesáté hrát Houslový koncert od Albana Berga. Přitom se jí na ten koncert od začátku nechtělo a teď má pádnou výmluvu. Dirigenta nesnáší, a když hrála v Hamburku naposledy, dostala pokoj přímo nad hotelovým barem, takže celou noc před koncertem nezamhouřila oko. Proč je její kariéra najednou tak děsně důležitá? Zatímco Louise bude oslňovat ve zlatých šatech, Caroline bude sedět doma u televize, ládovat se čokoládou a koukat na své kynoucí břicho. Všechno jí oteče, prsty i nohy, bude tlustá a napuchlá v obličeji… Nepohyblivá a bezmocná kvůli dítěti, které ji trhá zevnitř.

V zátylku se jí ozvala slabá migréna. Dovrávorala k východu, aby se nadýchala vzduchu. Ozvěna opakovala klapot podpatků o podlahu a ten zvuk ještě vystupňoval její mrzutost. Všechno se jí před očima slilo do úzkého tunelu a blikajících kruhů okolo něj. Krevní tlak jí prudce klesl. Caroline zrychlila krok, aby už byla na čerstvém vzduchu. Když vyběhla ven, ofoukl ji průvan z vchodových dveří. Pod náporem kyslíku se zapotácela. Chvíli jen tak stála a rukama objímala sloup, aby se nezhroutila.

Kurva, kurva, kurva… Dva hlídači, kteří šli kolem, se na ni divně podívali. Uvědomila si, že to řekla nahlas.

Zazvonil mobil a Caroline ho vytáhla z tašky. Byla to její sestra Helena. Než však stačila něco říct, Caroline zcela nepříčetně zaječela: „Musíš mi pomoct, Heleno! Musíš! Já to nezvládám. Slib mi, že mi pomůžeš!“

„Ale holčičko, co se zase děje?“

„A navíc přijede ten kretén Raoul a bude nahrávat album místo Louise!“

Sestra Majken důrazně zaklepala na dveře, a aniž by čekala na odpověď, vpadla dovnitř.

„Už musíte vážně vzít dalšího pacienta. V čekárně nemáme jedinou volnou židli a pořád přicházejí další objednaní.“

„Jak si to představujete, takhle mi vletět bez svolení do ordinace?“

Sestra zrudla. Přitiskla bradu k hrudi, takže se jí okolo límce naježily krátké prošedivělé vlasy. Ale hned se vzpamatovala.

„Jak to se mnou mluvíte? Obě tady máme určité povinnosti, a když neděláte svoji práci vy, nemůžu ani já.“

Dveře se zase hlasitě zabouchly.

Helena se sesula. Rozechvěle si přejela dlaní přes víčka a zalapala po dechu. Dýchala pomalu a vědomě, aby trochu zmírnila své rozrušení. Ale pokaždé když naplnila plíce vzduchem, roztřásl se jí hrudní koš o něco silněji, až se nakonec rozklepala vzteky. Ruka jí vylétla a udeřila do psacího stolu tak, že stojan na propisky nadskočil a převrhl se. Předloktí sjelo po desce stolu a smetlo štos papírů. Ty se zatřepetaly ve vzduchu a rozprostřely se na podlaze.

Opustily ji všechny síly. V hlavě jí pořád dokola zněl rozhovor s Caroline. Tak Helenu zaskočil, že jí všechno odkývala, aniž by si stihla pomyslet, že se tím dostává do nebezpečné situace. A teď už bylo pozdě couvnout. Celá Caroline. Naprosto žádné zábrany. Vždycky si vydupe nějakou úplnou šílenost a ohání se přitom svým duševním zdravím.

Helena se neochotně otočila k počítači a přihlásila se do e-Receptu, systému elektronických receptů. Musela si pečlivě projít dlouhý seznam léků. U jednoho po druhém zkontrolovala dávkování a případné vedlejší účinky. Některé tablety znala. Voltaren a Dexofen předepsala už tisíckrát. Cytotec se na klinice běžně podával na žaludeční vředy. Jiné pro ni byly zcela neznámé. Vzhledem k tomu, jaký koktejl prášků Caroline denně bere, hrozily vážné interakce. Když se chystala zadat Carolininy údaje, znovu se ozvalo zaklepání na dveře. Překvapeně sebou trhla a rychle kliknutím zavřela stránku.

„Heleno?“ Byl to ředitel kliniky.

Takže sestra Majken běžela žalovat, řekla si Helena a uvažovala, co říct. Než otevřela, upravila si vlasy a přejela si rty rtěnkou. Myšlenky se jí mezitím rozběhly na všechny strany. Venku stál sešlý šedesátník v bílém plášti s křivě připnutou jmenovkou. Náprsní kapsy měl vytahané od nedbale složených papírů z tiskárny, receptů, propisek a pageru.

„Podívej se,“ spustila provinile, „bojuju s tím celé dopoledne, ale už nemůžu. Asi jsem chytila tu žaludeční chřipku, která se teď šíří ve škole. Děti natahají domů kdejaké bakterie.“

Pomalu si zasunula zlatý pramen vlasů za ucho a svraštila obočí. Její nadřízený se na ni povzbudivě usmál.

„Tak to by sis měla vzít volno a jít si domů lehnout,“ pokývl trochu unaveně, ale přesto vlídně.

„To by asi bylo nejlepší, viď?“ odpověděla Helena a ustaraně se pousmála, „když doktor nakazí pacienta, nedělá to dobrý dojem.“

Její úsměv zmizel, jakmile za ním zavřela dveře a znovu se svalila na kancelářskou židli. Aby si utřídila myšlenky, začala sbírat papíry z podlahy. Naskládala je znovu na hromádky, posbírala ústřižky a vyrovnala všechny propisky v úhledných řadách do stojanu, takže psací stůl vypadal stejně puntičkářsky uklizený jako obvykle. Pak se vrátila k internetu. Nebylo jí příjemné předepisovat léky někomu, kdo je jí blízký. Své sestře. Sice občas napsala někomu z rodiny antibiotika nebo kapky proti kašli, ale toto bylo něco úplně jiného. Teď se vydávala daleko za hranice svých lékařských kompetencí. Pořád dokola si namlouvala, že až padne kosa na kámen, ponese odpovědnost Caroline. Nemohla dělat nic jiného než napsat jí recept a doufat, že nenastanou žádné vážnější komplikace, které by ji v nejhorším případě mohly přímo ohrozit na životě. Avšak zároveň, a to si přiznávala jen nerada, ji částečně uspokojovalo, že se budoucnost vyvíjí právě tím směrem, který si sama v hloubi duše přála. A že může pro jednou uzemnit Louise.

Když vyšla z ordinace a plížila se chodbou pryč, snažila se být pokud možno neviditelná. V sesterně stála sestra Majken a mluvila s několika podřízenými sestrami, které probodávaly procházející Helenu ostrým pohledem. Helena sklopila hlavu a pospíšila si k výtahům. Ať si pomlouvají, když je to baví, pomyslela si. Za této situace měla zcela jasné priority. V pondělí sem zavolá a na dny, kdy slouží, se hodí marod. Ani tak nebude mít před nahráváním dost času, aby stihla pořádně cvičit. Přesto hodlala využít čas co nejlépe, aby se vypořádala alespoň s těmi nejtěžšími místy svého violového partu a psychicky se připravila na setkání s Raoulem.

Když dorazila domů, šla rovnou do pracovny a vytáhla noty na Stenhammara. Napnula smyčec a pod bradu si položila violu s hedvábným hadříkem na opěrce. Vždy když nástroj přikládala, jizva na krku ji zabolela. V letech po absolvování Královské švédské hudební akademie se jí ještě tvořil mozol jako opravdovým profíkům, ale teď už nestíhala cvičit ani jednou denně. Prsty měla suché a ztuhlé. Stárnu! pomyslela si. Sice věděla, že by se cítila lépe, kdyby nejprve pomalu rozcvičila tělo i nástroj, ale nemohla si pomoct a odbyla cvičení, aby mohla přejít rovnou k těžkým pasážím kvartetu. Její špičaté mikádo se pohupovalo v rytmu pohybu smyčce a prstů. Znovu a znovu se prodírala rychlými takty a náhlými přechody, ale šlo jí to čím dál hůř. Ať se sebevíc snažila do hry vpravit, nedokázala přestat sama sebe hodnotit. Výsledný zvuk jí zněl jako posměšky. Brzy dostala do prstů křeč a ramena se jí zablokovala ve výši brady. Zklamání zahnala dlouhým přívalem nadávek. Jako by teď měla čas řešit technické potíže! Ale zatvrdila se, přimázla smyčec kalafunou a zkoušela přijít na jiné frázování, aby dodala hudbě trochu života. Vydržela to dvě hodiny, bez ohledu na to, jak to jejím uším znělo falešně a trhaně. Pak zazvonil telefon. Když viděla, že je to Louise, nechala ho chvíli zvonit, než se přinutila ho zvednout.

„Heleno, už jsem se rozhodla, jak vyřešíme tuhle situaci,“ řekla Louise na úvod.

„Jak ti je, chudinko malá?“ Helena se zašklebila, když se uslyšela tak nepřirozeně švitořit. „Pomohl ti můj bývalý profesor? Když jsem mu pověděla, kdo jsi, řekl, že zajede na pohotovost a osobně se o tebe postará. Celé dopoledne nechal na příjmu jednoho mladého doktora jen proto, aby mohl dohlédnout na tvoje prsty.“

„Zrentgenovali mě a dali mi dlahu, nejspíš budu moct vzít housle do ruky tak za měsíc, takže koncert v Hamburku jsem ještě neodřekla. S trochou štěstí se do té doby dám dohromady. Ale teď jde o nahrávání desky.“

Helena se napřímila a pevně sevřela volnou dlaní ruku, ve které držela telefon. Ještě měla naději, nebo si to aspoň mohla namlouvat.

„Na desku nemysli. Odložíme to, dokud se neuzdravíš.“

„Ne, to nejde. V žádném případě nebudeme nic odkládat, jinak to nestihneme vydat před letním turné. Když nemůžu hrát, budu aspoň poslouchat s Janem. Pokud budu už během nahrávání vybírat úryvky, půjde to mnohem rychleji.“

Helena polkla. Bylo jasné, jak bude hovor pokračovat, viselo to ve vzduchu. Vší silou se soustředila na přetvářku, kterou bude muset za chvíli předvést.

„Teď mě poslouchej,“ pokračovala Louise nevzrušeně, „zavolala jsem Raoulovi, převezme můj part. Noty mu pošlu večer faxem. Vím, že kdysi dávno Stenhammarův šestý kvartet hrál, a koneckonců, on zvládne všechno.“

Přestože na to byla připravená, při zaslechnutí jeho jména jí přeběhl mráz po zádech.

„Raoulovi. To je bezva.“ Znělo to docela věrohodně, aspoň jí to tak připadalo.

„Jo, není to krása? Představ si, že může! Prý měl ten týden jenom učit a zvládl si hodiny přeložit. Chápeš, jaké máme štěstí?“

Když se Louise od Heleny nedočkala odpovědi, pokračovala:

„Já vím, na co myslíš, už jsem s Annou mluvila. Prý s tím nemá žádný problém. Vždyť už je to tolik let. Skoro se mi zdálo, že bude s Raoulem pracovat ráda. Navíc jde jen o tu nahrávku. Na turné pojedu v létě já. Teď, když nám zbývá jen jeden kvartet, by byla naprostá hloupost to album nedokončit. Vydáme ho pod jménem kvarteta Furioso a Raoula uvedeme u poslední skladby jako prvního houslistu. Co nám to udělá? Jsem přesvědčená, že to jen zvýší publicitu, když bude na přebalu stát jméno Raoul Liebeskind.“

„Vynikající, Louise. Vynikající. Hrát s Raoulem bude úžasné. Jako houslistovi se mu nikdo nevyrovná, určitě našemu kvartetu zvýší úroveň.“ To by stačilo. Kdyby mluvila dál, přepadla by ji hysterie. Opanovala se a nakousla další citlivé téma tak, aby to znělo jako zdvořilostní otázka. „A jak se má Caroline?“

„Hm, no…“ Ve sluchátku zapraskalo těžko vyložitelné zahihňání, než Louise pokračovala. „Carolinka má dneska mizernou náladu. Ale to má přirozené příčiny.“

Heleně bylo, jako by ji někdo udeřil. „Opravdu?“

„Odjela na turné. Má tři koncerty ve Skåne a v Dánsku. Bude poprvé hrát Haydnův Violoncellový koncert číslo 2, takže není divu, že je nervózní.“ Louise se zasmála: „Ale co, já jsem zvyklá. Tyhle stavy u své Caroline znám.“

Rozhovor na Helenu plně dolehl, teprve když zavěsila. Stála zcela mlčky a tiskla si telefon ke klíční kosti. Ne, pomyslela si, je zcela zjevné, že Louise svou Caroline vůbec nezná.

Aniž by o tom Helena přemýšlela, kroky ji zanesly ke schodům do sklepa. Pokračovala dolů, dokud se neocitla ve vinném sklípku a automaticky nesáhla po lahvi Chablis. Vývrtka ležela na obvyklém místě za starou dřevěnou bednou, ale sklenici nenašla. Vždycky jich ve sklípku několik měla, ale teď je sem po umytí zřejmě zapomněla vrátit. Bez okolků vytáhla zátku a rovnou si přiložila lahev k ústům. Jedním uchem hlídala, jestli neuslyší Martina nebo děti. Vychlazené víno se jí řinulo rovnou do hrdla, skoro ani necítila jeho chuť. Ale na té vlastně nezáleželo. Když oddálila lahev od rtů, osvěžující suchá pachuť alkoholu ji ujistila, že se jí po těle brzy rozlije klid. Sklouzla zády po zdi na studenou kamennou podlahu. Tam zůstala sedět s pokrčenými koleny a čelem opřeným o lahev.

Raoul. Proč Raoul? Houslistů je na světě jako psů, a ona musí přitáhnout zrovna Raoula. To však Louise říct nemohla. Každý, kdo hraje komorní hudbu, by zajásal, že se mu dostane cti s ním hrát. Helena si však sotva dovedla představit něco horšího.

Naposledy se viděli na konci srpna, když byla na lékařské konferenci v New Yorku. Přesněji řečeno, ta konference byla její alibi, aby mohla jet do New Yorku a vyhledat ho. Už půl roku po něm zoufale toužila. Chtěla se s ním setkat a vyjasnit si, jak je to s jejich vztahem, ve kterém byla už pětadvacet let uvězněná a který se mezitím proměnil v ponižující tajnůstkářství.

Tehdy na začátku to byla ohromná legrace, dopřávat si diskrétních záletů s ním, s Raoulem Liebeskindem. Hvězdným houslistou. Hned po svém prvním velkém úspěchu v osmnácti letech se objevil v časopisu Elle. Ocitl se tehdy v první desítce ankety o nejpřitažlivějšího hudebníka světa, mezi samými rockovými hvězdami. Všichni ho znali, ale nikdo nevěděl, že s ním Helena spí. Rozplývala se pod jeho polibky, tiskla k sobě jeho zpocené tělo, prožívala extázi — krátkou, intenzivní a tajnou — a pak se vracela do skutečného života. Vzrušení a slast, které při těch schůzkách cítila, byly tím nejhlubším, co kdy zažila nebo si dovedla představit, že v budoucnu zažije. Nevyrovnalo se jim nic. Jakmile opustila hotelový pokoj, začala znovu hladovět.

Helena se s ním seznámila zhruba ve stejné době, kdy začínala jako violistka v kvartetu Furioso. Louise a Raoul byli už tehdy nerozluční přátelé, a pokud byl zrovna ve Švédsku, objevoval se často na koncertech kvarteta. Raoul získal úplné vzdělání u Juilliarda. Když tam měla Louise jet na dvouleté nástavbové studium, nabídl jí, aby se s ním dělila o byt na Manhattanu, který mu sehnal jistý příbuzný a který si platil. Nějakou dobu tam bydlela i Anna. Oficiálně s Raoulem chodila něco přes rok, ale krátce po zasnoubení se rozešli. Anna už byla zase doma ve Švédsku, když přijela na návštěvu Helena a jednoho večera se ocitla s Raoulem o samotě. Vyšli si spolu ven, vypili až příliš mnoho vína a více či méně zdařile se pomilovali. Raoul se tehdy ještě ani neoblékl a už jí dal jasně najevo, že nemá zájem o nový vztah tak krátce poté, co ho opustila Anna. Helenu ta situace tak rozhodila, že nevěděla, co vlastně cítí. Raoulova sólová kariéra se začínala pořádně rozjíždět a on se na ni intenzivně a cílevědomě soustřeďoval. Dopřát si tu a tam trochu nezávazného sexu na uvolněnou mu dokonale vyhovovalo. A tak začal jejich tajný poměr.

Pak se s ním Helena pět let vůbec nesetkala a téměř se jí podařilo na něj zapomenout. Na bratrancově svatbě pak poznala Martina Andermyra. Posadili ho vedle ní ke stolu jakožto ženichova nejlepšího kamaráda a zasedací pořádek splnil přesně to, co se od něj očekávalo — totiž že se ti dva pohlední nezadaní lidé dají dohromady. Martin byl úlovek jaksepatří: vysoký rozcuchaný blonďák, ošlehaný námořnický typ se zářivě bílým úsměvem. Poněkud nerovné zuby mu jen dodávaly na přitažlivosti. Sluncem vybledlé plátěné kraťasy mu neslušely o nic méně než oblek od Armaniho. Elegantní intelektuálka byla přesně tím, co výkonný ředitel Andermyr Investments po svém boku potřeboval. Půl roku nato se zasnoubili na Barbadosu, pod vodou v potápěčském skafandru. Následovala svatba na zámku Yxtaholm, čtyřpokojový byt na Östermalmu a potom, když Helena čekala Johannu, stěhování do secesní vily v Djursholmu. Pět let citové rekonvalescence a vysněné stability, během nichž oba stoupali, ne-li šplhali po společenském žebříčku. Pak Helena na jednom večírku v Louisině bytě znenadání narazila na Raoula. Měl zrovna koncert v Helsinkách a zajel si na pár dní do Stockholmu, aby navštívil rodiče a Louise. Raoul se tehdy čerstvě seznámil s Joy, která se časem stala jeho třetí ženou. Ta však měla jakožto sólová flétnistka vlastní kariéru a neměla čas ani chuť dělat svému muži přívěsek na jeho turné. A Martin seděl s malou Johannou doma u televize a díval se na fotbalové finále.

Nejdřív se Helena cítila sebejistě, povýšeně mávala těžkým prstenem s diamantem na levém prsteníčku a namlouvala si, že už k Raoulovi nic necítí. Dokonce si dovolila provokativně flirtovat s dvěma Louisinými žáky, kterým se nějak podařilo proklouznout mezi nejvyšší hudební smetánku. Na druhém konci salonu stál Raoul a pořád Helenu pozoroval. Všichni se k němu stahovali, všichni chtěli získat jeho pozornost, ale Helena se na něj ani nepodívala. To v něm probudilo loveckou vášeň. Začal kolem ní pomalu kroužit a do její konverzace s mladými houslisty trousit vtípky. Helena ho odbývala kousavými poznámkami. Tím, jak sebevědomě jednala se světovým sólistou, její vážnost a přitažlivost v očích kluků ještě stoupla. Získala si je na svou stranu a chlapci nedovedli skrývat, jak jsou šťastní, že jim věnují pozornost dvě tak skvělé osobnosti. Helena při této hře zářila, byla vtipná, duchaplná a okouzlující. Raoul dělal narážky, které chápala jen ona, a Helena mu odpovídala temnými dvojsmysly. Před kluky mlžila, ale přitom se s Raoulem tajně shodla na tom, jak ten večer skončí. Odešla z večírku dříve než on a zamířila nejkratší cestou do foyer jeho hotelu. Tam dvacet minut seděla a pohrávala si se sklenkou whisky, dokud se neobjevil on.

Ve tři čtvrtě na šest ráno opustila Raoulův hotelový pokoj, vyčerpaná, ale osprchovaná, a vzala si taxík do Djursholmu.

A začalo to nanovo. Vídali se několikrát za rok. Helena neustále pátrala po konferencích na všech možných místech, kde měl Raoul náhodou koncert, a Raoul často jezdil za rodinou do Stockholmu. Na Svalskäru, Louisině soukromém ostrově, byl pravidelným letním hostem. To si pak i Helena vždycky zařídila, aby tam mohla jet, nejlépe bez Martina a dětí. Dřevník, sauna u mola, ateliér, koupelna v malém srubu, půda… míst ke skrytým dostaveníčkům tam bylo dost.

Po čase se stereotyp a rutinní tajnůstkářství začalo na obou podepisovat, avšak na každém jinak. Zatímco Helena nepřestávala snít o tom, že se s manželem rozvede a konečně budou s Raoulem oficiální pár, Raoula to omrzelo. Už tolik neusiloval o to, aby se setkali, a Helena tu změnu vycítila, ale nechtěla si ji připustit. Svůj vztah nikdy nijak nedefinovali. Aniž by to řekli nahlas, šlo v něm celou dobu o sex a o nic jiného, moderně a neproblematicky. Když si situaci rozebrala jako rozumná žena, za kterou se vždy považovala, přesvědčila samu sebe, že by měla být víc než spokojená, že má fungující manželství s Martinem a zároveň milence. Její úvahy pokaždé ztroskotaly na tom, že si uvědomovala, že Raoula navzdory všemu miluje. Nic si nepřála víc, než aby jí řekl, že on miluje ji. Aby se zkrátka podřekl. Mezi nimi totiž panovala nepsaná pravidla: Neříkat „miluju tě“ a neříkat „chybíš mi“. Byly chvíle, kdy se jí zdálo, že ta vytoužená slova visí ve vzduchu, ale jindy se většinou jen snažila nemyslet na to, že ji bolí, jak to doopravdy je. Pokaždé když se vrátila domů, nedokázala uniknout hanbě. Její špatné svědomí praskalo ve švech. Jak ještě dlouho vydrží vážit si sama sebe, když ji Martin radostně vítá a ptá se, jestli se jí na konferenci líbilo, nebo když ukládá Johannu do postele a vrací jejího ohlazeného medvídka ze země zpátky vedle polštáře? Nebo když si opatrně sedá na okraj Davidovy postele, hladí ho po černých vlasech, líbá ho na tvář a musí od něj div ne běžet, aby mu její slzy neukáply na kůži a neprobudily ho?

Kdyby se jednalo jen o obyčejnou bokovku, asi by se včas vzpamatovala a ukončila to. Jenže tu bylo něco jiného — vážné podezření, které pojala před několika lety a které s postupem času rostlo. Možná si to jen namlouvala, ale kdyby to byla pravda, mohlo by to vnést do jejich života nezměrné změny. Ale když na tu možnost jen pomyslela, ochromil ji pocit viny.

A tak si koupila letenku do New Yorku, tentokrát proto, aby konfrontovala Raoula s pravdou nebo s tím, co považovala za pravdu. S tou ránou, která nikdy nepřestala bolet, se svými myšlenkami, které těkaly mezi toužebným přáním a zoufalstvím.

Než se konečně sešli, Raoul kvůli nachlazení schůzku dvakrát odložil. Nakonec si domluvili sraz v jedné kavárně. Raoul na úvod prohlásil, že má jen dvacet minut a pak musí na zkoušku. Byl rozmrzelý a zamlklý a pozdravil Helenu zběžně a formálně, jako by se zdravil s obchodním partnerem. Ona vynechala celou dopolední část konference a místo toho si vybírala šaty, zkoušela je a zavrhovala, až nakonec v zoufalství vběhla do Bloomingdale’s a koupila si vyzývavý model od Donny Karan za jedenáct set dolarů. A Raoul tu seděl v pytlovitých džínech a starém tričku se sepraným potiskem z hudebního festivalu. Helena se přemáhala, aby působila klidně, a snažila se, aby její nacvičená řeč zněla co nejspontánněji.

„Musíme si vážně promluvit,“ začala. „Není to zrovna jednoduché, ale doufám, že najdeme řešení, které bude nám oběma vyhovovat.“

Raoulovi zazvonil mobil, vylovil ho z kapsy a vzal ho. Helena s němým úžasem pozorovala proměnu jeho mimiky. Najednou byl dobře naladěný a nachlazení ho nijak netrápilo. Smál se, žertoval a oči mu jen hrály. Dokonce se podíval i na Helenu a podmanivě se na ni usmál, jako by se hovoru také účastnila. Helena povytáhla koutky úst a pokusila se budit zdání, že jeho dobrou náladu sdílí.

Po pěti minutách zavěsil.

„Promiň…“ Rozradostněný telefonátem nasadil svůj smrtelně nebezpečný úsměv a po kratičké umělecké pauze dodal: „Co jsi mi to chtěla říct?“

Helena polkla a nejistě pokračovala.

„Jak to mám vysvětlit? Myslím, že jsme se za ty roky přece jenom docela dobře poznali. Jsou tu určité záležitosti, které nás spojují, ale také vlastnosti a životní volby, které nás rozdělují a jistě budou rozdělovat i nadále. Navíc se to týká i dalších lidí, tvé ženy a Martina. A mých dětí. Už to nemůžeme protahovat. Musím mít jasno.“

Dokud mluvila, hleděla na svůj šálek kávy a hrála si se lžičkou, protože příliš nezvládala dívat se mu do očí. Teď vzhlédla a zjistila, že Raoul ťuká zprávu do mobilu. Když si všiml, že přestala mluvit, začal si roztržitě něco broukat, aby vyplnil ticho, a zprávu dopsal. Teprve pak se jí podíval do očí. Helena úplně ztratila nit a jen na něj zírala s pootevřenými ústy. Pak polkla a vybuchla:

„Co to děláš? Já tady mluvím o nás, a ty píšeš esemesku?“

Raoul tázavě svraštil obočí, jako by nechápal, jak to myslí.

„O nás? Cože?“

Helena ucítila, jak jí zrudl krk.

„No jasně, samozřejmě. O nás. Cos myslel? Proč myslíš, že jsem vůbec tady?“

Okamžitě zalitovala, že se tak nešikovně prozradila. Raoul se zatvářil rozpačitě a dotčeně. Její odvaha se začínala vytrácet. Začalo to špatně a pokračovalo ještě hůř.

„Takhle to dál nejde,“ pokusila se, „snad máš v sobě aspoň tolik slušnosti, abys přiznal, že spolu máme vztah. Scházíme se přece tak často, jak to jen jde, abychom si pro sebe ukradli chviličku…“

Slovo, které jí uvízlo na rtech, bylo „lásky“, ale vtom si všimla, že Raoul už zase vypnul. Neposlouchal ji. Energie z ní vyprchala. Teď už bylo jedno, co řekne, i kdyby ječela a nadávala. Příležitost byla pryč.

Vzápětí nasadil ještě jeden výraz, ten nejhorší. Hleděl na ni se směsicí soucitu a nevole.

„Heleno, Heleno…“

Naklonil hlavu a pousmál se, asi jako kdyby konejšil trucující dítě. Když se nedočkal reakce, sarkasticky se uchechtl, zaklonil se a nepřestával na ni upírat pohled. Svůj pohled, ten krásný obličej, který všechno omlouval. Ať se choval sebeodporněji, nedokázala mu Helena říct, jaký je bezcharakterní sobec. Na tom, že to zašlo tak daleko, měla stejný podíl jako on. Ne-li větší. To ona ho přece celé ty roky vědomě nepouštěla z hlavy. Lhal jí snad? Ne, hrál se zcela odkrytými kartami, kdežto ona se odmítla smířit s tím, že je pro něj uzavřená kapitola. Stará známost, jedna milenka z mnoha. Nic víc. Nikdy nebyla a nikdy nebude nic jiného. Proč nemá dost důstojnosti, aby z toho trapného ponížení vycouvala, a místo toho dává všanc celou svou existenci? Jen proto, že si o něm chtěla myslet, že má trochu víc smyslu pro odpovědnost. Že je trochu laskavější a ohleduplnější.

A stejně se na něj usmívala. Byl to hluboce zakořeněný reflex. Raoul si to vyložil tak, že dostala rozum, a uličnicky jako kluk ji vzal za ruku. Helena bleskově ucukla, sebrala kabelku a vstala. Při tom prudkém pohybu převrhla svůj šálek. Studená káva jí pocákala pekelně drahé šaty. Beze slova se vyřítila ven, ale zdálo se jí, že ho zaslechla říct něco o klimakteriu a hysterce.

Před kavárnou ji omráčil hluk provozu a ještě víc ji zmátl. Běžela až za roh domu. Tam se opřela o zeď a ztěžka dýchala. Tak teatrální a stupidní, sama to moc dobře chápala! Srdce jí bušilo, Helena pevně sevřela v prstech kabelku a silně si ji přitiskla k prsům. Nějaká dáma v šatech Chanel s modrošedou trvalou po ní polekaně loupla očima a zrychlila krok.

Helena tam stála ještě minutu a nakukovala za roh. Raoul už vyšel. Vtom dostala neodolatelný nápad — sledovat ho. Počkala, až přejde přes ulici, a vmísila se do proudu lidí na přechodu pro chodce. Raoul šel asi třicet metrů před ní, ale ani jednou se neohlédl. O pár bloků dál vytáhl mobil a někomu zavolal. Jeho gesta prozrazovala, že hovor je srdečný a laškovný. Hned nato si všimla asi dvacetileté dívky s houslovým pouzdrem na rameni, která se opírala o zábradlí u vchodu do metra. Na sobě měla bokovky, košilku a krátkou odřenou koženou bundu. Rovné po pás dlouhé světlé vlasy jí povlávaly v průvanu z metra. Dívka mluvila do mobilu, a když se před ní objevil Raoul, prohnula se smíchy a oba současně telefon položili. Udělal žertovný posunek, rozpřáhl ruce a tanečním krokem se k ní přiblížil. Ona čekala, až přijde k ní a sevře ji v náručí. Dlouho se líbali, jako by byli sami na velikém filmovém plátně, a ne uprostřed rámusícího dopravního shonu.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Furioso.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.