Jiří Houdek

FANTOM VRAŽDÍ

ZA SOUMRAKU

(18 detektivních povídek)

Upozorňujeme, že tato kniha je určena pouze pro potřeby kupujícího.

Kniha jako celek, ani žádná její libovolně dlouhá část nesmí být volně šířena na internetu, ani jinak dále zveřejňována či kopírována jakýmkoli způsobem. V případě dalšího šíření či kopírování neoprávněně zasáhnete do autorského práva s důsledky dle platného autorského zákona a trestního zákoníku.

Jiří Houdek – nakladatelství Irgona / 2013

Copyright © Jiří Houdek 2013

Vražedné proroctví

„Mezisvátčí – to je ale blbý slovo!“

„Jenže se vžilo. Stejně jako tradice našich schůzek,“ zasmála se Linda a objednala u číšníka procházejícího kolem jejich kavárenského stolku další alžírskou kávu. Pro sebe a pro svoji dlouholetou přítelkyni a bývalou spolužačku ze základní školy Helenu Mezibranskou.

Podivné slovo „mezisvátčí“ označovalo v rozhovoru období mezi Vánocemi a silvestrem, dobu, kdy se toho nikde moc neděje, kdy čtvrtina podniků vyhlásí buď ředitelské volno, nebo celozávodní dovolenou, období, kdy se scházejí přátelé, kteří na společná setkání nenašli čas v průběhu roku.

„Vlastně je to týden, kdy se malinko zastaví čas,“ usmála se Linda a čekala, až jí Helena řekne, co má na srdci. To, že kamarádka má ustaraný výraz v očích, nemohlo Lindě, která Helenu znala už od první třídy, v žádném případě uniknout.

V Krakonošově kavárně ve Vrchlabí však Helena vůbec nehodlala mluvit o sobě. Stále jen připomínala zítřejší tradiční výlet jí samotné a dalších tří kamarádek na Heleninu chalupu na Slunečné.

„Už je všechno zorganizované, můj muž nás tam odveze na svém novém subaru. Má to pohon na všechna čtyři kola. Do zasněžených silnic jak dělaný!“

„Mám se jí zeptat, co ji trápí?“ mihla se Lindě hlavou letmá myšlenka, ale za pár vteřin ji zavrhla. Kdyby se jí kamarádka chtěla s něčím svěřit, určitě by to už udělala, nebo alespoň nějak naznačila v tomhle věčném hovoru o společných známých a de facto – o ničem.

* * *

Helenin manžel Igor je bravurní řidič, to se musí nechat – konstatovala tiše pro sebe Linda, když motor od subaru spokojeně vrněl při stoupání ve strmých serpentinách po zledovatělých a sněhem pokrytých silnicích.

Cesta na chalupu Heleny Mezibranské nebyla snadná. Sotva se všechny čtyři kamarádky nasoukaly do prostorného vozu a Igor zařadil rychlost, začalo hustě sněžit. Čím více stoupali do hor nad Vrchlabím, tím více se z normálního sněžení stávala nepříjemná vánice. Helena zde však vyrůstala, každý kámen v Krkonoších by našla i o půlnoci, proto Igorovi tiše, klidně a soustředěně radila: „Tady pozor, za chvilku bude nepříjemná pravotočivá zatáčka, za ní opatrně, je tam užší silnice…“ Igor neprotestoval, zdálo se dokonce, že byl i rád, protože on sám pocházel z Hradce Králové a do hor se přistěhoval teprve před pěti lety, hned po svatbě s Helenou.

Přestože žila už řadu let v Praze, Linda odsud – z Vrchlabí – pocházela. Nicméně co se znalosti hor týče, v téhle disciplíně by s Helenou nemohla soutěžit ani náhodou.

„Dneska večer budeme vyvolávat duchy,“ obrátila se Helena ke svým třem přítelkyním sedícím na zadním sedadle. „Už je všechno připravené,“ řekla záměrně hlubokým hlasem, který jako by měl vycházet z hlubin hrobů.

Společně s Lindou jely na tradiční dámskou jízdu mezi svátky ještě další dvě Heleniny a Lindiny bývalé spolužačky z vrchlabské základky – Jana Armínová a Tereza Krobová.

„Nebudu se bát?“ zapištěla záměrně tenounkým dětským hláskem Jana a přehnaně vyděšeně vykulila oči jako pětiletá holčička.

„Pokolikáté už se vlastně scházíme na Slunečné?“ zeptala se Tereza.

„Po sedmé,“ odpověděla s jistotou – a už normálním hlasem – Jana Armínová. „ Píšu si deník, včera jsem se do něj dívala a tak jsem to spočítala. Letos je to naše sedmá horská dámská jízda. Díky Heleně a jejich kouzelnému základnímu táboru na krkonošských svazích.“

* * *

Chalupa Mezibranských se před nimi nečekaně vynořila jako ledový přízrak z divokého tanečního reje sněhových vloček. Igor zastavil, motor ale nevypnul.

Každá z kamarádek vezla s sebou minimálně dvě tašky s jídlem. Lindě neušlo, že Igor ani své ženě ani žádné jiné účastnici „dámské jízdy v horách“ nepomohl s proviantem. Do horské chaty ani nenahlédl. Jen zběžně obešel auto, prohlédl, jestli vánice někde nenadělala na voze škody a pořád nenápadně pokukoval po hodinkách.

Když byly všechny tašky nanošeny dovnitř, Igor vesele mávl z auta na svou ženu a rozverně houkl na všechny: „Tak zítra ráno v jedenáct pro vás přijedu,“ a rychle se rozjel směrem dolů.

Linda zachytila Helenin ustaraný pohled, kterým provázela odjíždějící Igorovo subaru.

* * *

Za hodinku byla horská chata příjemně vytopená, velká venkovská kachlová pec sálala horkem a na plotnách se rozehřívalo jídlo, které kamarádky přivezly. Po bohaté večeři, složené z toho nejlepšího, co všechny přítelkyně uměly připravit, se Helena pátravě zadívala z okna, za nímž už vládla temnota, jejíž čerň byla rušena jen prudkým tancem velkých sněhových vloček – a řekla: „Zkusíme tu komunikaci se záhrobím, co vy na to?“

Přítelkyně si sedly za kulatý stoleček, na který Helena umístila papírky s písmeny abecedně seřazenými od A do Z.

Po sérii rádoby vtipných poznámek, které spíše měly zbavit přítelkyně obav z podivné činnosti a trochu i strachu z nahlédnutí do budoucnosti, Helena zapálila šest svíček, doprostřed stolu umístila starodávný pohár po babičce a pak se všechny aktérky podivné seance sesedly kolem stolku, vzájemně propojily ruce – malíček k malíčku sousedky, palec ke svému druhému palci – a začalo věštění budoucnosti.

Nejprve se vyvolával duch třídní učitelky Kavanové, a to hlavně na popud Jany Armínové, která chtěla vědět, jestli se konečně rozvede její ženatý milenec David, s nímž se schází už pět let jedenkrát týdně v úterý, v pěveckém sboru při místním kostele a pak spolu obvykle jdou „na hodinku“ do její garsonky, kde… má Jana na šedesát minut dojem, že je šťastná a milovaná. A pak pro ni následuje zase čekání na další úterní podvečer ve sboru a v garsonce…

„Paní učitelko, řekněte mi prosím, rozvede se David? Budeme spolu konečně častěji? Jen já a on?“

Kvílení meluzíny za okny roubené krkonošské chalupy zesílilo, plameny všech šesti svíček se náhle zakomíhaly a starodávný, zlatem lemovaný pohár se dal do pohybu.

Přítelkyně vytřeštěně sledovaly jeho pohyby od písmene k písmeni. „D jako David,“ zašeptala Jana. Potom následovalo N. Jana se zamračila. Proč N? Další písmeno, k němuž se pohár přiblížil, bylo E…

„D-N-E-M-I-N-O-C-Í-S-A-M-A,“ přeslabikovala smutně Jana. „Tak děkuju, paní učitelko, aspoň vím, na čem jsem,“ zašeptala sotva slyšitelně.

Přítelkyně seděly kolem stolu jako opařené. Zábava původně plánovaná jako zpestření každoročního dámského setkání, dostala kvůli přesné odpovědi duše před pěti lety zemřelé paní učitelky méně zábavný nádech.

„Budeme pokračovat?“ zeptala se přiškrceným hlasem Linda.

Dlouhé ticho přerušila až Tereza Krobová. Se vzdechnutím prohlásila: „Ale ano, taky bych potřebovala něco vědět…“

„Na koho se obrátíme?“ opáčila Helena.

„Na tátu. Umřel přede dvěma lety. Měl Parkinsonovu nemoc…“ řekla Tereza. „Říkávala jsem mu občas z legrace von Krob,“ dodala ještě.

Všechny ženy se zhluboka nadechly, zkontrolovaly, jestli se navzájem dotýkají malíčky a Tereza se zeptala: „Pane von Krob, jak to bude s maminkou, dostane se z té roztroušené sklerózy, kterou jí v Hradci v nemocnici diagnostikovali dva dny před Vánoci?“

Dlouho se nic nedělo. Pohár se ani nepohnul. Tereza si vzpomněla, že její otec nebyl vždy rád, když mu říkala von Krob. Zopakovala otázku a oslovila ducha „táto“. Nestačila ji ani doříct do konce a pohár už začal se zběsilou rychlostí jezdit od písmene k písmenu. Kamarádky se té náhlé akce až vylekaly.

„T-I-K-O-N-E-B-O-J-S-P-L-E-T-L-I-S-E,“ zíraly ženy na popojíždějící starodávnou sklenici.

„To se stává, že se objeví nějaká nepřesnost. Ten stolek není asi úplně rovný,“ konstatovala Helena omluvně. „Místo Terko, tam vyšlo Tiko.“

„Jedinej táta mi vždycky říkal Tiko,“ zašeptala Tereza…

V nikom by se v tu chvíli krve nedořezal. Vítr za okny zesílil, skleněné tabulky se pod jeho náhlým poryvem zachvěly.

„Potřebuju se taky na něco zeptat,“ podotkla Helena. „Myslím, že Igor má milenku. Minimálně rok. Mám dokonce dojem, že to, jak spěchal odsud pryč, jak se pořád díval na hodinky, jak… prostě, že je teď s ní… Víte holky, našla jsem účtenku za kytky v kapse v jeho džínách a ty jeho večerní směny v poslední době… nevím, jestli je to taky jen náhoda…“

„A koho se budeš ptát?“ řekla Linda.

„Hanky Uhlířové. Umřela před rokem v nemocnici. Pamatuješ si na ní? Měla něco s játry,“ zašeptala Helena, upřeně se přitom dívala do plamene hořící svíčky a hned položila svoji otázku: „Hani, jsi tady?“ Plameny všech šesti svíček jako by kývly na znamení souhlasu. „Hanko, dej mi prosím vědět, jak to bude se mnou a s Igorem v nejbližší době?“

Pohár se dal okamžitě do pohybu: „H-O-R-K-Á-Z-T-É-R-Á-N-Y-K-R-E-V-T-E-K-L-A“.

„Panebože,“ zareagovala spontánně Helena.

Linda chtěla říct kamarádce něco chlácholivě uklidňujícího, ale měla hrdlo tak sevřené úzkostí, že se jí nepodařilo vydat ze sebe ani hlásku. Matně si vzpomněla, že před rokem zesnulá Hanka Uhlířová psala básně, že jí dokonce v malém nákladu vyšla pár týdnů před smrtí sbírka veršů a že tenhle básnicky laděný výrok je přesně v Hančině stylu.

Helena byla bledá. Po chvilce sebou ale náhle trhla a rezolutním hlasem prohlásila: „Zabýváme se tu blbostma! V jednadvacátým století. Jdu Igorovi zavolat…“ Vstala od stolku tak prudce, že ho málem převrhla a chvilku se přehrabovala ve své kabelce. Když konečně našla mobil, odešla do vedlejší místnosti, která zde sloužila jako jedna z ložnic.

„Nějak nás to duchaření zaskočilo,“ vzdychla Jana, vstala ze židle a začala – úplně zbytečně – přikládat další polena do už naplno rozehřátých venkovských kamen.

V tu chvíli se vrátila Helena: „Nebere to,“ řekla přiškrceným hlasem.

„Šel si lehnout… Nebo kouká na hokej a nevidí nic jinýho než Jágra a ty ostatní. Znáš přece chlapy, ne?“ utěšovala ji Tereza.

Helena jako by ji neslyšela. Dívala se upřeně z nevelkého okna do zasněžených hor kolem. „Vánice už polevuje,“ konstatovala spíše pro sebe, než pro ostatní a znovu vytočila Igorovo číslo. Nechala mobil na druhém konci vyzvánět dobré dvě minuty. Nezvedal to.

„Mám o něj strach. Musím Igora vidět. Musím zpátky do Vrchlabí,“ prohlásila Helena rozhodně.

„Jak se tam chceš dostat? Je to šest kilometrů. Takhle pozdě večer žádný auto už nepotkáš, aby tě někdo svezl.“

„Ne. Musím vědět, proč ten mobil nebere. Po cestě mu ještě budu volat. Když to vezme, vrátím se sem,“ Helena mluvila čím dál rozhodněji.

„Dobře, půjdeme ale s tebou,“ podotkla Linda.

„Zapomeňte na to. Znám tuhle cestu jako svý boty, chodila jsem to pěšky tisíckrát. Baterku mám, čelovku taky, vánice už ustává. Za hodinu a čtvrt, možná i dřív, budu ve Vrchlabí a Igor mě odveze zpátky. A když bude mít v sobě nějaký to pivko, přijedu sem já sama. Takže necelé dvě hodinky to tady beze mě vydržíte.“

„Heleno, tohle je šílenej nápad…“ řekla s jakousi váhavou nejistotou Tereza.

„Kazila bych vám zábavu, mlčela bych, pořád by mi v hlavě vířilo, jestli je Igor v pořádku… Koukni, teď je půl devátý, těsně po desátý hodině jsem zpátky – klidná a v pohodě. A celý týhle duchařský patálii se budeme ještě smát,“ prohlásila Helena, rychle na sebe hodila krátký kožíšek, teplé zimní boty a huňatou čepici. Sotva se ženy naděly, byla za dveřmi. Linda ještě vyběhla za ní a chtěla ji odradit od šílené cesty, nicméně už viděla jen tmavá záda kamarádky, kterak mizí v černé temnotě horské silnice.

Když se Linda vrátila zpět do chalupy, řekla jen: „Neznám nikoho, kdo by se v okolních kopcích vyznal líp.“ Hrdlo jí ale svírala úzkost.

Zábava bez Heleny vázla. Stín strašidelného proroctví ze záhrobí byl stále přítomný v každém temném rohu místnosti. „Holky, tohle nemá smysl,“ řekla v deset večer Tereza. „Oblékneme se a jdeme do Vrchlabí k Mezibranským. Támhle v rohu je velká přenosná svítilna a já mám s sebou navíc ještě příruční baterku…“

V tu chvíli zazvonil u Lindy v kabelce mobil. Volala Helena. „Lindo, Lindičko… Igor je mrtvej! Leží tady… celej v krvi. Uprostřed pokoje. Doma. Už sem jede policie… Je to hrůza! Ta předpověď se vyplnila… proto nebral mobil…“ A pak Linda slyšela ve sluchátku jen usedavý pláč své kamarádky.

Když Linda položila telefon a všem řekla, co se stalo, nikdo nebyl schopen ze sebe vydat ani hlásku. Všechny ženy se mlčky dooblékly, zkontrolovaly, jestli je velká svítilna dostatečně funkční, a vydaly se na cestu zasněženou silnicí směrem dolů do údolí. Vánice definitivně ustala a na nebi se objevily hvězdy.

* * *

Když v půl dvanácté přišly Linda, Jana a Tereza před dům, v němž bydlela Helena Mezibranská a váhavě vkročily všechny dovnitř, ještě v předsíni, ještě než je zastavili zde přítomní policisté, všechny z obývacího pokoje zaslechly, jak policejní lékař říká: „Smrt oběti nastala mezi osmou a půl devátou hodinou večerní… Maximálně v devět… Příčina smrti – čtyři bodnutí velkým nožem do zad. Následkem bylo protržení plic, poškození míchy, patrně ještě další zranění, k tomu silné vnitřní krvácení…“

* * *

Výslech trval skoro dvě hodiny. Vražedná zbraň se nenašla, nicméně Helena potvrdila policistům, že v kuchyni zmizel ze zásuvky jeden velký nůž, jímž někdy porcovala tvrdší kusy masa. „Ten nůž byl největší a nejostřejší,“ vzlykala Helena. I do vilky Mezibranských se zloděj patrně dostal přes kuchyň, kde bylo pootevřené okno. Nebylo ale vypáčené, ani jinak poškozené či rozbité. „Igor si občas vařil jednoduchá jídla, nesnášel ale, když vůně z přípravy pokrmů byla cítit v obýváku a v dalších místnostech. Proto často v kuchyni větral … a to se mu stalo nejspíš osudným,“ plakala Helena a policisté vše zapisovali do protokolu.

Tým tří vyšetřovatelů usilovně obcházel celý dům a zejména pod kuchyňským oknem se snažil najít nějaké stopy ve sněhu. Mezi osmou a devátou však ještě ve Vrchlabí řádila vánice, takže všechny stopy po možném vetřelci, který by kuchyňským oknem vlezl dovnitř a vraždil, byly zaváté.

Lindy, Jany i Terezy se strážci zákona vyptávali, kdy přesně Helena Mezibranská odešla z chalupy na Slunečné. „Určitě bylo půl deváté,“ řekla Linda za všechny.

„Ano,“ doplnila ji Jana. „Helena to sama řekla. Podívejte, je půl deváté, zkontroluju Igora a těsně po desáté přijedu autem zpátky.“

„Nemohla se vaše kamarádka zmýlit?“ zeptal se nedůvěřivě jeden z vyšetřovatelů.

„Ne – bylo opravdu půl deváté, podívala jsem se na své hodinky,“ hájila Helenu Mezibranskou Tereza. „Helena se na mě totiž dívala a řekla – koukni se, je půl devátý. A já se fakt koukla. I na mých hodinkách bylo půl devátý. Možná za tři minuty půl, tak nějak.“

„Nemohla vraždit Helena,“ řekla po chvilce krátkého ticha Jana. „Smrt nastala mezi osmou a devátou a pěšky, v noci a za hustého sněžení se sem dřív jak těsně před desátou prostě nemohla dostat.“

Policisté se na sebe podívali. „Tak dobrá,“ řekl potom jeden z nich a hluboce vzdychnul. Vrah, který nezanechal jedinou pořádnou stopu. Podivný případ. To vypadá, že si tenhle útok na evidentně zaskočeného Igora Mezibranského někdo dobře a pečlivě naplánoval.

* * *

Do postele se Linda dostala až v půl třetí ráno. Naštěstí měl její pokoj v domě u jejích rodičů ve Vrchlabí samostatný vchod, takže nemusela při návratu z nevydařené dámské jízdy nikoho budit.

Spánek ale měla neklidný. Neustále ji pronásledoval stejný sen: opuštěná a unavená překonávala za hluboké noci závěje na krkonošských svazích, nohama se bořila do obrovských hromad sněhu – a záviděla lyžařům, kteří, jak tajemné černé přízraky rychle projížděli kolem ní. Volala na ně, ať zastaví, ať jí pomohou, ale bylo to k ničemu…

Ráno při snídani celý příběh tajemného nočního proroctví i následné vraždy Igora Mezibranského vyprávěla rodičům. Poslouchali s údivem. A když potom začala vyprávět o svém divokém snu – najednou se zarazila a musela honem pryč.

Sedla do svého malého renaultu a jela směrem na Slunečnou. Jedna zatáčka, druhá, tady pozor, tady je užší silnice… Linda zastavila u krajnice. Vystoupila z vozu. Zahleděla se do svahu. Ano, tamhle ji vidím. Malá kůlna. Nachází se sotva sto metrů od chalupy Heleny Mezibranské.

Linda si šla prohlédnout kůlnu, v níž Helena Mezibranská (a kdysi i její rodiče) odnepaměti schovávali různá nářadí a další „vercajk“, který byl na jejich chalupě občas potřeba. Už když se blížila, poznala, že její úvaha byla správná. Sníh byl u vchodových dvířek do kůlny částečně odhrnutý, přesně tak, aby se daly otevřít a aby tou mezerou prošla jedna štíhlá osoba. Třeba Helena…

Dvířka do kůlny byla sice zavřená – visel na nich ohromný visací zámek, na němž ale po včerejší vánici nebyla ani stopa po jediné sněhové vločce. Vstoupit do kůlny Linda nemohla, ale škvírou mezi prkny bylo možné za slunečného dopoledne krásně nahlédnout dovnitř, co vlastně dřevěná boudička skrývá. Linda trochu zapátrala a po chvilce uviděla skrze mezeru v prknech přesně to, co očekávala. Hrklo v ní, tiše totiž doufala, že TOHLE nenajde.

Pomalu a zamyšleně se vracela ke svému autu. Za ohybem silnice se v ostrém dopoledním slunci blýskala okna chalupy, kde včera večer zaznělo strašlivé proroctví o Igorově smrti…

Linda nasedla do svého auta a dobrých deset minut nebyla schopná odjet. Nakonec sáhla do kapsy pro mobil a vytočila Helenino číslo. Kamarádka zvedla sluchátko po prvním zazvonění: „Lindo, ahoj, jsi tak hodná, že voláš…“

„Ahoj Heleno,“ řekla Linda až příliš chladným tónem a zeptala se: „Mohu se u tebe zastavit? Tak asi za čtvrt hodiny.“

Na druhém konci spojení bylo chvilku ticho. Potom Helena řekla: „Něco se stalo? Mluvíš divně… Ale zastav se u mě, samozřejmě. Kdykoli se ti to bude hodit. Až do večera jsem doma. Nikam nejdu.“

* * *

Obě ženy seděly proti sobě v kuchyni Helenina domu. Na stolku se kouřilo ze dvou hrnků horké kávy.

„Na dnešek jsem vůbec nedokázala usnout,“ zašeptala Helena a dívala se unaveně smutným pohledem kamsi do podlahy.

„Věřím,“ podotkla Linda stručně. Potom se nadechla a zeptala se: „Proč jsi ho zabila?“

Helena vytřeštila oči a podívala se na svou kamarádku jako na zjevení.

„Byla jsem před hodinou u té kůlny, co máte na louce za chalupou,“ objasňovala tichým hlasem Linda. „Škvírou mezi prkny jsem se dívala dovnitř. Leží tam tvoje boty, které jsi měla včera obuté, když jsi odcházela ze Slunečné, z toho našeho duchařského mejdanu. Od kůlny vede napůl zavátá, ale při pozorném pohledu pořád ještě trochu znatelná stopa od lyží. Z chalupy jsi odešla pár minut před půl devátou, v půl jsi nejspíš měla nazuté lyže, ve tři čtvrtě, možná i malinko dřív, jsi mohla být tady, ve Vrchlabí. Vždycky jsi lyžovala nejlíp z celé školy a terén tady kolem znáš perfektně… A chvilku před devátou už jsi…“ Linda nedořekla. Vyschlo jí v krku, nemohla pokračovat.

Nastalo ticho. Helena se pořád dívala na podlahu. Po chvilce zvedla hlavu a v jejích očích bylo zoufalství, bolest, slzy.

„Zahýbal mi. A ne s jednou ženskou, hned s několika,“ řekla Helena tiše a sotva slyšitelně pokračovala: „Ale budiž. S tím bych se ještě dokázala nějak vyrovnat. Jenže v průběhu posledního roku mě mlátil. Nacházel si naprosto hloupé záminky. Začalo to fackami, potom… i na údery pěstí párkrát došlo… To už nebylo manželství, ale peklo!“ Helena se rozplakala.

Šokovaná Linda nevěděla, jestli má kamarádku utěšovat nebo ji přesvědčit, aby šla svůj zločin oznámit na policii.

Zdrcená Helena chytila Lindu za ruku a skrze pláč a vzlykot se jí zeptala: „Zažila jsi to někdy? Víš jaký to je, když ti někdo blízký ubližuje bez důvodu? Bez nejmenší příčiny? Lindo, teprve po čase jsem pochopila, že ten hajzl měl radost z toho, že mě může ponižovat a bít! A o Vánocích mi došla trpělivost…“

„Ty sis to naplánovala?“ zeptala se Linda.

„Ano… i když… do poslední chvíle jsem pořád váhala. Ale pak ta vánice polevila a já se rozhodla…“ odpověděla Helena, došla si do skříně pro kapesník a hlasitě se vysmrkala. Potom s kovově chladným hlasem pomalu řekla: „Dej mi hodinu. Namaluju se a půjdu na policii. Všechno jim řeknu. Popíšu jim, jak jsem včera přijela, jak jsem už v předsíni slyšela nejenom zvuk zapnuté televize, ale i to, jak ten šmejd švitoří s jednou ze svých milenek… Potom jsem šla tiše do kuchyně. Vůbec si skrze zvuky nějakého televizního pořadu a kvůli tomu telefonnímu hovoru nevšiml, že jsem tady. Když se loučil do mobilu slovy „líbám tě, miláčku“ a vypnul ho, stála jsem jen kousek za ním, v ruce jsem měla kuchyňský nůž. Oslovila jsem ho jménem. Vyskočil z křesla, vyvalil na mě oči, pak zařval – „ty kurvo, ty mě nebudeš šmírovat!“ – a otočil se ke mně zády. Netuším proč, možná chtěl sáhnout po dálkovém ovládání a vypnout televizor, možná chtěl popadnout ten talíř s ovocem, co byl na stolku a hodit ho po mně… ano, už to jednou udělal, nediv se… Využila jsem toho, že byl ke mně zády a – zabodla jsem do něj ten nůž… Bála jsem se bití, násilí, bála jsem se… Zavrávoral, zachroptěl, napřáhl se, chtěl mě udeřit. Uskočila jsem, najednou jsem se ocitla zase za ním a… ještě třikrát jsem mu vrazila nůž do zad… Byla jsem nepříčetná, zoufalá… Teď víš všechno… Namaluju se a jdu se přiznat…“ dodala Helena zkroušeně.

Linda se dlouho dívala, jak si její kamarádka utírá slzy, jak se natahuje pro kabelku, jak z ní vyndává líčidla a další kosmetiku…

„Počkej!“ přikázala Linda rezolutně. „Na policii zapomeň. Napařili by ti deset let, možná i víc. Zůstaň tady a spolkni něco na uklidnění. A mně dej klíč od toho zámku ke kůlně. Jedu na Slunečnou. Odvezu a doma v kotli pak spálím ty tvoje boty.“

Linda rozhodně vstala, obula se a čekala v předsíni. Za okny pomalu začínalo sněžit. Nový těžký sníh spolehlivě pohřbíval veškeré stopy od lyží v údolích i vysoko v horách.

Klíče k zámku od kůlny se ale nedočkala. Z předsíně jen zaslechla, jak Helena říká do telefonu: „Tady Helena Mezibranská, chci se přiznat k vraždě svého manžela Igora… ano… můžete přijet…“

Návštěva z pekla

Rozchod. To slovo si Lenka opakovala v posledních třech dnech pořád dokola, jako by nemohla uvěřit tomu, že s Filipem už nikdy nepůjdou do kina, nevyrazí do bazénu, nepojedou na výlet.

Pohádali se. Na narozeninách jejich společného kamaráda Viktora. Poštěkali se, protože Filip žárlil na nějakého kluka, s nímž se tam úplně nevinně bavila sotva půl hodiny, kluka, kterého před tou oslavou narozenin nikdy neviděla. Filip ji zatáhl na chodbičku Viktorova bytu, tam jí předvedl neskutečnou scénu, pokračoval v ní o hodinu později i doma a ona sama, snad z nějakého vzdoru nebo ze zoufalství, navrhla, že se tedy rozejdou… Blbá hádka, kterou by teď nejraději vzala zpátky. Ale ouvej – už to nejde.

Hned druhý den ráno se odstěhovala ke kamarádce Aleně, do jejího provizorního bytu ve starém činžáku v pražských Nuslích, který se Alena už hezkých pár týdnů snažila rekonstruovat, prozatím ale jen vynášela haldy špinavého haraburdí, co tu zbyly po předchozích majitelích, a sama Alena pak žila – stejně jako dřív – v bytě svých rodičů; a to z jakési setrvačnosti i kvůli pohodlí.

A protože Alena je dobrá kamarádka, tak hned souhlasila, aby mezi tím harampádím, v malém 2 + 1 v Nuslích, našla Lenka azyl na dva tři týdny, než si najde nějaký pořádný podnájem, protože s Filipem Lenka už být nemůže, to určitě ne, po tom všem, co se stalo…

Slzy se jí zase objevily v očích. Ne – na Filipa už nesmí myslet!

* * *

Aby se Aleně nějak odvděčila za to, že v jejím (třebaže hrozně zanedbaném) bydlení může zadarmo pobývat, rozhodla se, že bude uklízet. Aspoň se něčím zabaví. Z drogerie Lenka přitáhla velké pevné pytle na nejrůznější odpad a postupně začala ten nepotřebný humus třídit a vyhazovat a když se jí po dvaceti minutách podařilo naplnit jeden z igeliťáků až po samý okraj, sebrala se a šla ho odnést do popelnice. Odnést – to není úplně správné slovo. Spíš dovléci, dostrkat, dotlačit…

Čtvrté patro bez výtahu v tmavém a starém činžáku, pěkně po schodech dolů, z dálky je slyšet policejní houkačka, uff… tenhle kravál je v Nuslích skoro pořád, to je teda čtvrť.

Už ten svůj náklad dotáhla do druhého stocku, když do ní najednou vrazí nějakej chlápek – džínová bunda, čepice kšiltovka naražená na čelo, v ruce červená igelitka, kam se to sakra žene tak rychle?! Vždyť mě málem srazil se schodů! Lidi úplně zešíleli. Tak… ještě překonat dvacet metrů přes dvůr k těm zatracenejm popelnicím… Co to tam leží? NE! To ne!!!

Když uviděla mrtvolu s prostřelenou hlavou, když spatřila louži jasně červené krve pod nehybně ležícím mužem, když uviděla jeho bezvýrazné, prázdné, skelné, do nebe zírající oči – zkameněla děsem. Možná deset, možná dvacet vteřin nemohla udělat ani krok, krev jí zběsile pulsovala ve spáncích. Potom se probrala z úleku, nesmyslně řekla mrtvole: „Počkej, někoho zavolám…” a šla od popelnic zase do domu, roztřeseně stoupala do čtvrtého patra, ke dveřím Alenina (a teď i jejího) bytu, ke dveřím, které nechala záměrně pootevřené, aby se na dvůr zbytečně netahala se svazkem klíčů. Chtěla si dojít pro mobil a zavolat – snad policii a potom záchranku, nebo opačně?

Vešla dovnitř, zabouchla dveře, očima hledá v tom nepořádku, kam to vlastně položila mobil… vtom do ní někdo zezadu drsně strčil, rychle a bolestivě jí zkroutil ruku za záda a současně vzadu na svém krku ucítila chladný dotek kovu. Hrklo v ní. Stál za ní a zašeptal jí výhrůžně do ucha: „Ani se nehni!“

Čekala ochromená strachem, oči vytřeštěné. Došlo jí, že násilník drží pistoli, zkroucená ruka bolela jak čert, ale snažila se nesténat, jen stiskla zuby. „Začneš řvát, zabiju tě,“ pohrozil nevítaný návštěvník. Tlak na ruku trochu povolil. Kdo to mohl vniknout k ní do bytu? Zloděj? Směšné, kromě jejího mobilu tady není co ukrást!

„Nemám nic, žádné peníze tu nenajdete,“ řekla Lenka rychle a doufala, že zločinec se pořádně rozhlédne, uvidí oprýskané stěny a tisíc let starý nábytek a pak ji pustí a zmizí navždycky. A bohužel pozdě si uvědomila svou chybu. Ten chlap sem vniknul jen proto, že nechala lehkomyslně pootevřené dveře. Něco jí říkalo, že s velkou pravděpodobností to bude vrah tam toho chudáka s prostřelenou hlavou, co leží mezi popelnicemi v rohu dvora.

„Auu! To bolí!“ nevydržela to nakonec Lenka a zasténala nahlas. Chlap ji prudce chytil za druhou ruku, tu zkroucenou pustil, a neurvale otočil Lenku tváří k sobě. Dívala se teď přímo do hlavně pistole. Byl to on! Byl to přesně ten podivnej týpek v čepici a džínové bundě, kterého potkala ve druhém patře a jenž do ní hrubě strčil, když utíkal před chvílí nahoru po schodech!

Vrah se k ní naklonil a výhrůžně zašeptal: „Budu tady dva dny žít. Tajně. Dokud se kolem všechno neuklidní… Do hodiny bude tenhle barák plnej policajtů. Počítej s tím. Budou ti zvonit u dveří. Nic se ti ale nestane, když budeš poslušně dělat přesně to, co chci. Je to jasný?!“

Lenka nebyla schopna jediného slova.

„Je ti to jasný, ty děvko?!“ zasyčel hrozivě. Bylo mu sotva pětatřicet, měl nízké čelo, tlustý nos a podivnou červenou vyrážku na tvářích. Cítila z něj pot.

„Jasný,“ hlesla Lenka a přerývaně dodala: „Nezkoušej ale vytáhnout ze zdi telefon nebo zlikvidovat můj mobil. Chodí sem za mnou moje přítelkyně. Ten byt jí patří. Kdyby zjistila, že pevná telefonní linka je mimo provoz, určitě zavolá opraváře.“

* * *

Vrah vzal z poličky v předsíni klíče od bytu, zamkl vchodové dveře zevnitř a svazek klíčů uschoval u sebe v kapse. Potom pomalu a pozorně prošel celým bytem. V obýváku si unaveně sedl do pohovky. Hlaveň pistole namířil na Lenku a pokynul jí, aby nestála v předsíni a šla k němu blíž.

Když Lenka viděla, v jakém vnitřním napětí se ten člověk nachází, napadlo jí, že až usne, zavolá na policii. Musí ten zlosyn přece po nějaké době nakonec usnout!

„Jestli se v noci pokusíš zavolat poldy, zastřelím tě. Tvoje hlava bude na kaši, jako hlava tam toho dole – co leží u popelnic. Pamatuj si to,“ procedil skrz zuby vrah, jako by četl Lenčiny myšlenky a dodal ještě: „Jak se jmenuješ?“

„Lenka. A jak ty?“

„Říkej mi třeba… Dane. “

„Hele, za co jsi ho… zastřelil. Toho dole,“ řekla Lenka a s údivem najednou zjistila, že z toho gaunera najednou už přestává mít strach.

„Zasloužil si to,“ zavrčel vrah a dodal: „Nemáš po ruce nějakou sportovní tašku? Neprůhlednou. Na zip.“

„To nemám. V tomhle bytě žiju jen pár dní…. Ale vlastně – mezi tím haraburdím na balkóně jsem zahlídla takovou starou plážovou kabelu. Je ale strašně špinavá. Jestli chceš, můžu ti jí přinést. Pustíš mě na balkon?“

„Jo… ale dělej!“

Šla na balkon s výhledem do dvora a po očku pozorovala, jestli dole někdo nestojí, kdo by eventuálně mohl zavolat policii. Nikde ani živáčka. Mrtvolu u popelnic doposud ještě nikdo neobjevil. Lenka se začala hrabat ve větší hromadě krámů až našla slibovanou plážovku. Zastavila se v koupelně, trochu ji omyla vlhkým hadrem, aby nebyla tak špinavá a vrátila se do obýváku. Vrah napůl seděl a napůl ležel na pohovce a spal. Čas od času i tiše chrápal.

„Teď je ta pravá chvíle zavolat na 158,“ řekla si Lenka a horečně začala očima hledat, kde leží její mobilní telefon. Sotva ho zahlédla na vzdálené poličce a sotva stačila udělat jeden jediný krok směrem k němu, Dan se probudil. „Máš tu tašku?“ zeptal se.

„Tady je,“ houkla Lenka a hodila mu ji k nohám.

„Teď vypadni z místnosti,“ poručil jí vrah a varovně pozvedl hlaveň pistole.

Lenka jen mlčky přikývla a šla do kuchyně. Záměrně nedovřela dveře. Snažila se pootevřenou skulinou zahlédnout, k čemu násilník starou, špinavou kabelu vlastně potřebuje. Zahlédla jen to, že cosi překládá z potrhané červené igelitky, kterou si přinesl s sebou, do téhle pradávné tašky. Potom na chvilku zmizel na balkon…

* * *

Lenka mezitím začala připravovat v kuchyni omeletu, uvařila čaj a krajíčky chleba namazala máslem. Po chvilce šla do obýváku a vrahovi energicky poručila: „Jídlo je hotový. Pojď ho sníst do kuchyně.“

Měl asi hrozný hlad. Vrhnul se mlčky na svou porci, jako by tři týdny vůbec nejedl. Když posledním kouskem chleba vytíral talíř, na kterém měl svou část omelety, přemýšlivě Lence přikazoval: „Teď už určitě někdo objevil mrtvolu a jedou sem policajti. Za pár desítek minut budou zvonit i tady. Otevřeš a na prahu jim řekneš, žes nic neviděla ani neslyšela, že ses teprve před malou chvílí vrátila z nákupu. Snad vypadnou. Když ale budou chtít jít dovnitř, nebudeš jim bránit. Nejsem blbej, nebudu se skrývat někde pod postelí jako ve špatným filmu. Zůstanu tady v kuchyni, budu pít čaj a ty mě představíš, jako svýho přítele, kterej žije pár bloků odsud. Jen jsem k tobě na minutku zaběhl, proto nemám u sebe občanku. Řekneš, že se jmenuju Dan a budeš mě tak oslovovat. A kdyby se ptali, tak pracuju v autoservisu – v Michli, u Hadovky. Zapamatuješ si to?“

„Jo,“ hlesla Lenka neochotně.

V tu chvíli zazvonil zvonek u dveří.

„Jsou tady,“ zasyčel vrah a polohlasem poručil Lence: „Tak dělej, jdi otevřít.“

„Sebrals mi klíče…”

Dan mlčky hodil klíče na kuchyňskou linku a pistoli uložil do skříňky s nádobím.

Když se Lenka podívala špehýrkou ve dveřích na chodbu činžáku, uviděla Alenu, jak hledá klíče v kabelce.

„Snad jsem tě neprobudila?“ ptala se hned na prahu Alena a jedním dechem okamžitě pokračovala, že má dneska schůzku s klukem, na kterého si už dávno myslela, že jdou do kina na nového Bonda, že si šla kvůli tomu koupit nové šaty a že se v nich musí Lence hned ukázat, bude to prostě důležitý rande, kde Alena musí udělat dojem…

V tu chvíli se v kuchyňských dveřích objevil Dan.

Alena úplně ztuhla. Dan viděl její rozpaky a snažil se co nejpřirozeněji říct „Čau.“

„A…ahoj,“ vymáčkla ze sebe zaskočená Alena a otočila se hned k Lence: „Leni, promiň, že jsem takhle vtrhla dovnitř, neměla jsem tušení, že tu někoho máš…”

Lenka byla ze všech nejklidnější: „Aleno, seznam se, to je Dan, starej kamarád, známe se celý léta. Vyprávěla jsem ti jednou o něm, ale ty jsi nejspíš zapomněla.“

„Aha… no, už musím… už… tó… běžet,“vykoktala ze sebe Alena.

„Ale no tak, holky! Máme tu ještě konvici plnou čaje a možná, že se najde i něco silnějšího, čím si ho můžem ochutit. Třeba koňáček?“ vybídl obě dívky naprosto bezstarostně Dan a Lenka si řekla, že tenhle zloduch má nejenom nervy ze železa, ale i herecký talent. A navíc asi ještě prozkoumal obsah skříní v obýváku, protože tam opravdu byla v baru jedna nedopitá láhev francouzského koňaku.

Zatímco Lenka rozlévala alkohol do skleniček, Alena odešla na chvilku do ložnice a brzy se vrátila převlečená do nových šatů.

„Super!“ zhodnotil Aleninu róbu Dan a zeptal se: „Kolik stály?“

„Hrozně moc,“ vzdychla Alena. „Čtyři a půl tisíce.“

„Tak co, věnujeme Alče šaty?“ zeptal se rozverně Dan a nečekaně objal Lenku za ramena. Lenka konsternovaně mlčela. Dan s ní přátelsky zatřásl a ještě dodal: „Tak co, Leni – je to přece kamarádka, ne?“ Potom vytáhl z kapsy roličku bankovek, odpočítal z ní čtyři tisícikoruny a pětistovku a podával celý obnos Aleně.

Alena skoro vyděšeně ucouvla ke dveřím, prohlásila, že má kluka a že ten jí už slíbil přispět na nové šaty, že už stejně musí jít, protože by se zpozdila do toho kina. Aniž by se převlékla zpátky do džín, popadla igelitku, s níž přišla, a spěšně vycouvala z bytu. Ke dveřím ji doprovázel Dan, který neustále trčel mezi Lenkou a Alenou, aby si ty dvě nemohly šeptnout ani slabiku.

* * *

Cvak a cvak… Aleniny kroky ještě ani nedozněly na schodišti a Dan opět zamknul vchodové dveře bytu. Klíče si zase schoval do kapsy. Když se vrátil zpět ke kuchyňskému stolu, obrátil do sebe najednou zbytek své skleničky s koňakem a nervózně se Lenky zeptal: „Co myslíš, došlo jí, že nejsem tvůj přítel?“

„Nevím…”

„Je to divný,“ pokračoval Dan pochmurným tónem. „Už jsou to dobrý tři hodiny a policajti ještě nedorazili. Něco tu nehraje…”

* * *

Ustlala vrahovi na pohovce v obýváku. Neprotestoval.

Zeptala se: „Co mám dělat, když policajti v noci zazvoní?“

Dan si položil pistoli pod polštář a pomalu odpověděl: „Nejdřív mě probudíš. Já se přestěhuju k tobě do postele, aby to vypadalo, že spolu spíme. A teprve potom půjdeš otevřít.“ Sotva to dořekl, začala se mu klížit víčka. Usnul okamžitě.

Lenka si pár vteřin pohrávala s myšlenkou, že vezme něco těžkého a praští ho přes hlavu, ale nakonec to zavrhla. Měl na rukách velké a pevné svaly, byl vyšší než ona. Určitě by se probral a pak by jí zabil. Lenka nemá dost síly, aby ho omráčila hned prvním úderem. Nemohla ani nikam volat, nemohla utéct. Její mobil měl v kapse u kalhot, stejně jako klíče od bytu, pistoli ukryl pod polštářem a ležel sotva metr od aparátu s pevnou telefonní linkou.

Jsem jeho rukojmí, vzdychla si a šla si lehnout. Dlouho nemohla usnout a ve chvíli, kdy ji únava milosrdně uvrhla do říše snů, zdálo se jí, že jde po ulici a přímo na ni se řítí tramvaj. Ta obrovitá železná krabice se blížila příšernou rychlostí a strašlivě hlasitě zvonila a zvonila a zvonila…

Otevřela oči. Hned vedle ní stál Dan. V rukách držel stočenou deku. Podával jí klíče a polohlasem ji nervózně vybízel: „Neslyšíš ten zvonek, hernajs? Jdi otevřít! Já si tu lehnu…”

Napůl ještě spící Lenka hmátla po klíčích a šla ke dveřím. Zvonek drnčel naplno.

„Počkej!“ zastavil ji vrah. „Chci ti jenom říct, že ten mrtvej přepad bankovní pobočku kousek odsud, na Čechově náměstí, zabil tam člověka, hlídače. Já na něj čekal v autě. Potom, když jsme s penězi ujížděli pryč a honili nás policajti, zajel jsem do vašeho dvora a on mě tu chtěl zabít. Zastřelil jsem ho v sebeobraně. Jeho pistolí. Věříš mi?“

„Nevím…” pokrčila Lenka rameny a šla odemknout, aby nepříjemně drnčící zvonění konečně ustalo.

Podívala se ven špehýrkou. Stál tam chlap, vysoký, mohutný, svalnatý, v civilu. „Asi kriminalista,“ pomyslela si Lenka a otevřela.

„Dobrý večer,“ pozdravil slušně muž a omluvným tónem tiše pokračoval: „Promiňte, že vás budím v půl třetí v noci. Je to neodkladné. Bydlíme v patře nad vámi a moje žena asi bude teď rodit. Byla byste tak hodná a počkala u ní? Já zatím dojdu pro auto, před barákem nebylo místo, parkuju o tři ulice dál, víte, manželce je…”

„Co se děje? Proč otvíráš každýmu blbýmu sousedovi?“ Dan věrohodně předváděl rozespalého a naštvaného milence a rychlými, vůbec ne rozespalými kroky se přibližoval do předsíně.

V tu chvíli se chlap k Lence naklonil a zašeptal jí do ucha: „Rychle na chodbu!“

Jenže vrah to zaslechl a přiskočil k dívce. Lenka uslyšela vrahův přerývaný dech, ucítila zápach jeho potu a – náhle jí celým trupem projela strašlivá, palčivá, nesnesitelná bolest. Chytila se za zraněné místo a ucítila na prstech horkou hustou tekutinu. Vždyť je to krev! Její krev! Zatočila se jí hlava, podlaha se jí divoce zhoupla pod nohama jako splašený kůň. Poslední, co ještě uslyšela, bylo, jak Dan na ní řve: „Ty děvko hnusná!“

Potom se seběhlo všechno ráz naráz. Muž v civilu chytil do náruče Lenku, která už v mrákotách bezvládně klesala k zemi. Sotva ji uchopil, rychle uskočil kamsi stranou a do dveří bytu vtrhla skupina osmi zamaskovaných policistů v neprůstřelných vestách, kteří byli přitisknuti ke zdi na domovní chodbě a na schodišti. Vrah utíkal do obýváku, jeden z policistů za ním hodil dělobuch. Strašlivá rána otřásla celým bytem.

„Policie! Stůj!“ zařval první z policajtů a zběsile spěchal za zločincem… Potom se ozvaly výstřely. Jeden, druhý, třetí…

* * *

„Lenko, zastřelili ho, když byl z bytu už venku. Vrhnul se prý na balkon, přeskočil zábradlí a chytil se za ten mohutnej drát od hromosvodu, co vede těsně vedle. Chtěl po něm sešplhat o patro níž, přelézt asi k sousedům pode mnou a tam si pak vzít někoho jako rukojmí. To ale nestihnul, zastřelili ho právě v momentě, když se chytal zábradlí lodžie pod mým bytem!“ Alena mluvila rychle, nahlas a poulila při tom oči: „Teda Leni, dokážu si představit, jakou hrůzu jsi musela prožívat! Být v jednom kvartýru s vrahem! Hned, jak jsem ho uviděla, tak jsem pochopila, že to není člověk, ale zběsilý zvíře, který je všeho schopný!“ Její věty měly rychlost kulometné palby. Alena je rychlá a rozhodná, pracuje jako pokladní v supermarketu a její kasa skoro nikdy nemá frontu, protože při markování zboží jí to odsejpá. Krátce se nadechla a pokračovala ve vyprávění ve stejně překotném tempu…

Lenka ležela na nemocniční posteli a sotva stačila sledovat, co jí kamarádka říká. Toho si však Alena nevšímala. Byla plná dojmů, a proto nezastavitelná: „U nás v supermarketu všichni mluvili jen o té vraždě v bance. No, vždyť je ta pobočka kousek! A potom přišla jedna ženská tady z domu a povídá, že vedle popelnic našli mrtvolu a že přijeli policajti a že jeden z nich prý tvrdí, že vrah musí být pořád ještě někde blízko. Půjčila jsem si u kolegyně peníze, skočila jsem naproti do krámu pro šaty, který jsem si už týden prohlížela každej den za výlohou a švihala jsem co nejrychlejc k tobě. No a… tam jsem ho uviděla. Hned mi bylo jasný, že jsi v průšvihu! A když jsem odcházela z domu, řekla jsem jednomu z těch policajtů v civilu, co se na dvoře motali kolem popelnic, že tě ten hajzl asi drží v šachu…”

„Jsi super,“ zašeptala s námahou Lenka a pokusila se na lůžku posadit trochu pohodlněji. To ale neměla dělat, celým tělem jí projela palčivá bolest. Rána nožem byla nejspíš hluboká, ale doktoři dívku ujišťovali, že zranění není příliš nebezpečné, že pár dnů klidu to snadno napraví.

V tu chvíli vešla do nemocničního pokoje zdravotní sestra, v ruce měla podnos s injekčními stříkačkami a několika prášky na uklidnění. Lenka se rozloučila s přítelkyní a začala pozorovat sestru, jak si vnímavě připravuje své zdravotní náčiní. Byla mladá, černovlasá, trochu při těle, usmívala se. A neustále opakovala, jak hrozné to muselo být, když Lenku tak dlouho ohrožoval „ten hnusnej surovec a vrah“, co s tím mrtvým banditou přepadl tu banku.

Sestřička pátravě zkontrolovala kapalinu v injekční stříkačce, mile se usmála a řekla: „Natáhněte ruku, prosím…“ Jedna injekce do žíly a nevěřícné kroucení černovlasou hlavou: „Jste hrdinka Lenko, musela jste mít strašlivý strach. Hmmm… Jen ty peníze nikde nenašli, jako by se po nich zem slehla. Úplná záhada. Prý se těm gaunerům podařilo ukrást z banky tři miliony! To je sakra velká částka! Vůbec nikdo netuší, kam je mohli ukrýt. Banka oznámila v televizi, že dá odměnu deset tisíc korun čestnému nálezci, který jim tyhle prachy přinese, nebo prý i člověku, jenž navede policii na přímou stopu, kde je hledat. V rádiu hlásili, že policajti prý prošátrali nejenom váš byt, Lenko, ale celý ten činžák. A někdo říkal, že prozkoumali taky všechny popelnice v okolí. Bez úspěchu. Nic nenašli. Ale stejně… To bych chtěla vidět toho hlupáka. Objeví někde v kanále ukrytá tři mega a půjde si jen pro deset litrů náleznýho?! Musel by být pomatenej. Ti bankéři jsou nejenom lakomí, oni jsou i na hlavu!“ ulevila si sestřička, zasmála se, uklidila svá léčivá fidlátka zpátky na podnos a pokračovala do dalšího pokoje.

* * *

Za oknem se už začalo stmívat. Před čtyřiadvaceti hodinami se Lenka bála o svůj život. Byla teď otupělá po práškách, nicméně v podvědomí jí něco říkalo, že na cosi zapomněla. Na co ale? Nějakou chvíli se dívala na zeleně omítnutou nemocniční zeď, potom se natáhla pro mobil a vytočila Alenino číslo.

Alena to zvedla okamžitě a hned na ní vypálila: „Ty nespíš? Myslela jsem, že do tebe narvali ty voblbováky?“

„Počkej. Poslouchej mě,“ přerušila ji Lenka pomalu. Jazyk měla zdřevěnělý, mluvilo se jí ztěžka… „Těch voblbováků“ měla v sobě dost a nebyly to dětské dávky. „Tam, v bytě, se na balkoně válí strašně špinavá taška, je trochu potrhaná, hodně stará, taková, co se před třiceti lety nosívala na pláž. Je skrytá pod tím svinčíkem na balkoně. Vzpomínáš si ne? Válí se tam starý krabice, pár rozbitých květináčů, špinavý holínky, starej kabát… Bude někde mezi tím… Haló? Slyšíme se?“

Alena mlčela.

„Aleno, ty spíš?“

„Podívej, Lenko,“ ozvala se konečně přítelkyně. Tatam byl ale její kulometný způsob mluvy. Vyslovovala každé slovo pomalu a zřetelně, jako kdyby mluvila s bláznem: „Policie celej ten byt prohledávala dvě hodiny. Těch chlapů bylo pět nebo šest. Kdyby tam něco bylo…”

„Alčo, jdi se tam podívat. Prosím. Co nejdřív… Vždyť to máš od rodičů jen tři bloky… Zaplatila bys z toho opravu celého bytu, já bych si mohla tu svou půlku uložit a najít si slušnej pronájem…“

„Tak jo… Dobře. Mám zítra v pokladně ranní směnu. Přivstanu si a až půjdu do práce, stavím se tam. Prohlídnu ten humus na balkoně. A teď už spi. Potřebuješ to – po tom šoku.“

* * *

Za dva dny nato dala Alena Stirská v supermarketu, kde pracovala jako pokladní, výpověď dohodou. Ve chvíli, kdy nesla svému šéfovi oficiální podepsanou listinu s oznámením, že odchází, propustili její kamarádku Lenku Chodovou z nemocnice. O nejbližším víkendu se obě dívky vydaly na výlet na Slovensko. Do Prahy se už nevrátily. Aleniny rodiče dostali po dvou týdnech dopis ze Seychel, v němž stálo, že se Alena s Lenkou zúčastnily v Bratislavě jakési loterie, v níž údajně vyhrály poměrně velkou částku, a že si zaplatily cestu kolem světa, na kterou ihned odjely.

Peníze z loupeže v bankovní pobočce na Čechově náměstí se už nikdy nenašly…

Láska, jaro, smrt

„Máš jít k šéfovi!“ zakrákorala zmalovaná sekretářka. Kristýna se lekla, a aniž by si to přála, její tvář najednou získala výraz jako by právě snědla pět citronů i s kůrou. Velký šéf reklamní agentury, slavný Ross MacDonohan, si totiž volal k sobě do kanceláře podřízené jen ve chvílích, když si na někom chtěl zchladit žáhu. Stávalo se to obvykle v momentě, kdy se dozvěděl, že jeho milovaný baseballový klub New York Yankees prohrál nějaký důležitý zápas, nebo když se ve svém mercedesu dostal do ranní dopravní zácpy. Rossova seřvávačka většinou končila zevšeobecňujícími výkřiky typu „Celý Česko má obyvatel jako jedna čtvrť v New Yorku!“ Jednoduše – pokud velký boss Ross k sobě někoho zval do šéfovny, nikdy to nebylo proto, že by mu chtěl nabídnout skleničku whisky a prohovořit s ním zvýšení platu.

Jenže Kristýna svého šéfa v průběhu tohoto zamračeného březnového rána skoro nepoznávala. Nejenom, že ji vřele uvítal ve dveřích kabinetu, usmál se na ni (výjimečný úkaz!) a přikázal sekretářce, aby přinesla „pro naší Kristý, tu nejlepčí kavičku“ – on se jí ještě navíc zeptal, jak se má?!

„Je zle. Něco se podělalo, a já to budu muset žehlit,“ pomyslela si Kristýna nevesele. Měla pravdu.

„Chtěl bych ti, Kristý, věnovat vélice důležitý úkoul. Bude to proujekt celé propagace parfému Love and Spring!“ vyhlásil Ross tónem, jako by Kristýna právě měla jít převzít Oscara za herecký výkon. „Budeš hlavní v celém tomhle proujektu pro celou Čéskou republiku!“ dorazil Ross Kristýnu definitivně.

Když se dívka vrátila ke svému stolu a počítači, došlo jí, že horší už to asi být nemůže. Za prvé – Love and Spring nevoněl, ale spíše zapáchal, a to nehledě na to, že ho vyrobila renomovaná francouzská firma. Za druhé – všechny naděje Rossovy reklamní agentury se v tomto případě soustředily na jedinou akci, natočení drahého televizního spotu. Za třetí – scénář ke spotu napsal Rossův mladší bratranec Derek, který v Praze studuje na FAMU. Prý snad kameru, či co. Za čtvrté – spot bude režírovat Rossův kamarád Vilda Krásný, známý alkoholik a bohém, který bude namol ještě dřív, než se na place rozsvítí reflektory. Za páté – když se parfém nebude prodávat, Ross ztratí významného klienta z Francie a Kristýnu vykopne.

Kristýna nebyla odvázáná ani z toho, že scénář k reklamnímu spotu byl záměrně lehce skandální. Počítalo se tam totiž s tím, že v hlavní a jediné roli třicetivteřinového minipříběhu se objeví úplně nahá Miss ČR Eva Rokosová-Mladá. Jen honorář za její vystoupení činí „maličkost“ – bez pár drobných milion korun.

* * *

Na nábřeží před Rudolfinem stály dva obrovské kamiony s osvětlovací technikou, jedna avie s pojízdnou kuchyní a luxusní karavan pro missku Rokosovou-Mladou. Ta přijela na natáčení se svým psíkem – nepředstavitelně uštěkanou čivavou – a přítelem, jehož vyholená hlava, tetování na krku i na obou pažích a bulka výrazně se dmoucí pod kostkovaným sakem naznačovaly, že dorazil někdo ozbrojený a nebezpečný.

Kristýna pozorovala, jak režisér Vilda Krásný zrovna energicky pobíhal mezi techniky, zvukaři a osvětlovači, všem něco vysvětloval a nařizoval. Dívka tušila, že jeho aktivita signalizuje jediné – chce mít vše co nejdřív hotové, aby se co nejdřív mohl napít.

Na Miss Evu Rokosovou zdivočelý Vilda narazil právě ve chvíli, kdy ta se svým přítelem a čivavou otevírala dveře pro ni připraveného karavanu. Vilda k ní rychle přiběhl a na celé nábřeží halasil: „Evičko, ty čubko, to máš odvahu přijít na natáčení takhle bledá?! Okamžitě jdi za maskérkou, děvko jedna!“

Zatímco Evička dávala Vildovi na uvítanou jemný polibek na tvář, její potetovaný přítel a bodyguard sáhnul po pistoli, co skrýval pod sakem, namířil její hlaveň na Vildu a zařval: „Co si to dovoluješ, ty ksichte hnusnej!“

„Seš ale sladkej. Miluju tyhle nazlobený chlapečky! Co nám ještě předvedeš, brouku?“ zareagoval Vilda na namířenou zbraň a půlka štábu, včetně zhruba patnácti novinářů, kteří postávali nedaleko, se hlasitě rozesmála.

Modelka Eva se otočila ke svému zpitomělému průvodci a naštvaně ho poučila: „Edo, to je přece režisér! Ten může všechno! Kdy to konečně pochopíš?“

To už ale Vilda svolával hromy a blesky na maskérku, která momentálně nebyla k dosažení a když konečně vylezla z přenosného záchodku, hulákal na ní: „Chci, aby Evička měla ten nejlepší make-up všech dob a národů. Překonej sama sebe!!!“

Kristýna usilovně přemýšlela, kdo sem pozval novináře? Že by modelingová agentura, která „pásla“ nádhernou Evičku Rokosovou? Nebo snad boss Ross? Hm. Záhada…

Moc času na řešení tohoto tajemství ale Kristýna neměla. Musela soustředit svou pozornost především na Vildu. Bála se, aby odněkud ze skrýše nevylovil láhev tvrdého alkoholu. Nebo nepřemluvil čekající a otálející novináře, aby mu dali napít z placatky, která mezi nimi už teď kolovala. Nebo aby asistentku produkce tajně neposlal pro nějakou lihovinu do sámošky v Kaprovce. Musela prostě režiséra za každou cenu udržet ve střízlivém stavu. Potřebovala jeho talent, autoritu i rozhodnost. Kdyby se Vilda Krásný hned na počátku odrovnal chlastem, natáčení by skončilo fiaskem, Ross by zuřil a Kristýna by si pak musela hledat jiné zaměstnání… Vtom ji polila hrůza: Ale to ne!! Co ten tu dělá?!

Na plac totiž zrovna dorazil Derek – bratranec šéfa a scenárista celé té story, která se tu za neskutečně chladného březnového odpoledne připravovala. To on napsal: „Západ slunce, lehce mrholí. Mokrým nábřežím přichází nahá Rokosová, schází po schodech k Vltavě, otáčí se, za ní zapadá červený sluneční kotouč. Rokosová vstupuje do husté mlhy nad nábřežím a mizí v ní. Na břehu řeky stojí obrovská láhev parfému Love and Spring…“

Modelka Evička má královsky zaplacené všechny ty minuty, kdy bude muset nahá mrznout v sychravém počasí, uprostřed studeného mrholení (7 stupňů, brr) a snažit se o příjemný výraz ve své hezoučké tvářičce. Ale co ti ostatní? Co celý štáb? Technici? Co chudáci novináři, kteří se sem sjeli, aby viděli, jak se natáčí reklama na Love and Spring a napsali o tom neplacené promo pro bosse Rosse? Ti všichni si teď hřejí ruce o umělohmotné pohárky s horkou kávou nebo čajem, do něhož si lijí cosi z placatek, a určitě už teď začínají tiše nenávidět celou tuhle zpropadenou reklamní branži.

„Taky jsi mohl vymyslet příběh, kterej se odehrává uvnitř baráku!“ nadává Derekovi Evin přítel a bodyguard Eda. Američan Derek ho naprosto čistou češtinou posílá do velmi vzdálených míst. Eda zuří a chce Derekovi dát za vyučenou pomocí kopů a chvatů. Derek si něco takového nenechá líbit a chystá se k boji.

Všiml si toho naštěstí Vilda a hromovým režisérským hlasem zařval: „Tak už dost, vy dva tam! Porvete se, až to natočíme!“ Potom se otočil k celému štábu a prohlásil: „Všichni připravit. Zadní reflektor sklonit víc dolů, ať se nám do kamery pořádně lesknou ty mokrý schody. Evičko, shoď ze sebe ten pléd a malinko se pootoč doleva. Pozor. Kamera! Akce!!!“ Nahá Rokosová půvabně kráčí po schodech k Vltavě. Lehký vítr jí vhání drobné kapky deště do vlasů. Novináři vytřeštěně čučí na naprosto odhalené intimní partie Miss ČR. U jednoho z nich, malého olysalého reportéra z Květů, vytéká z koutku pootevřených úst slina. Kristýna se znechuceně otočila na druhou stranu a zahlédla, jak celou tuhle situaci pozoruje Evin milenec a potetovaný rváč Eda. Vypadal jako prototyp Othella. Nikdy neviděla, aby se v něčí tváři takhle výrazně zračila divoká, nespoutaná žárlivost. „Vždyť ten člověk musí trpět jako zvíře!“ mihlo se jí hlavou.

„Stop!“ zařval Vilda. K nahé Evičce přiběhla asistentka s plédem a zahalila ji do nahřáté látky. Skupinka novinářů nadšeně zatleskala. Většinou se stávalo, že hezká a duchaplná Kristýna velice těžce nesla úspěchy jiných žen ve svém okolí, ale nyní se i ona – pravda, trochu vlažně – připojila k potlesku. Ať si kdo chce, co chce tvrdí o schopnostech (či spíše neschopnostech) nejrůznějších královen krásy, Kristýna musela tentokrát přiznat, že Eva Rokosová se úlohy éterické bytosti plavně kráčející k Vltavě zhostila na výbornou.

Nicméně natočit veledílo se Vilda Krásný dnes odpoledne rozhodně nechystal. Možná to, že se už několik dní za sebou něčím silným pořádně nezpil do němoty, způsobilo, že Vildu uspokojil hned první dubl. Po krátkém dotazu na kameramana, jestli bylo všechno technicky v pořádku, se už už chystal, že dá všem definitivní rozchod a vejde do Guinessovy knihy rekordů jako nejrychlejší režisér reklamních spotů. Nestačil se však ještě ani pořádně nadechnout, když náhle – kde se vzal, tu se vzal – stál před ním Derek s naprosto nepříčetným výrazem v obličeji a vykřikl jediné slovo: „Skandál!“

„Cože?“ zareagoval napůl pobaveně, napůl naštvaně Vilda Krásný. „Co to tu meleš? Jakej skandál?“

„Okamžitě to celé natočte znovu!“ vyskakoval si vztekle mlíčňák Derek na samotného legendárního Krásného. Kristýna z dálky zahlédla, že se schyluje ke konfliktu a honem šla k téhle dvojce, jež nyní připomínala dva nenávidějící se kohouty.

„Zapomněl jste na mlhu! Rokosová musí mizet v mlze! Tak jsem to napsal do scénáře a tak to bude!“ vztekal se Derek. „Ten spot musí mít romantický závěr v mlžném… tom… závoji!“

„Jo ták, my to nezačoudili?!“ začal se Derekovi posmívat režisér. „Skrz ten čoud by stejně nebylo nic vidět. Tak se uklidni.“

V tu chvíli se do diskuse vložila Kristýna: „Dereku, napsal jsi scénář, a to vynikající,“ neupřímně se usmála koordinátorka celé téhle zběsilé akce a ještě dodala: „Jenže na place nemáš hlavní slovo ty, ale tady režisér. A Vilda je machr. Dej na něj…“

„Žádnýho režiséra nenechám, aby mi zničil moje dílo!“ hulákal Derek na celé kolo a jak byl rozčílený, do jeho velmi dobré češtiny se náhle začal vkrádat silný přízvuk americké angličtiny.

To Krásnému připomnělo, že má před sebou nejenom ješitného scenáristu, ale hlavně bratrance velkého bosse MacDonohana, který mu poměrně často dává šanci, aby si vydělal celkem slušné peníze za natáčení reklamních spotů. „Nač dráždit hada bosou nohou,“ pomyslel si rezignovaně pro sebe Vilda a nahlas Derekovi řekl: „Tak dobře, možná máš pravdu, zkusíme udělat ještě jednu variantu s hustou mlhou nad nábřežím. Pyrotechniky tu máme.“ A Vilda se pomalu začal šourat ke dvěma chlápkům stojícím opodál a dlouze jim něco vysvětloval a současně ukazoval na místa, kde si myslí, že by bylo nejlepší umístit zdroje s umělým kouřem či v tomto případě spíše mlhou.

Zatímco oba hoši-pyrotechnici pobíhali sem a tam a začuzovali prostor na nábřeží i v nejbližším okolí, Kristýna přistoupila k mlčenlivě stojícímu a najednou podivně nervóznímu Vildovi. Měla za to, že rejža právě usilovně vymýšlí způsob kde a jak sehnat lihovinu a rozhodla se – v zájmu zdárného dokončení dnešního natáčení – alespoň na chvíli přesměrovat jeho myšlenkové pochody.

„ Vildo, kdo sem pozval ty novináře? Upozornili tě na to vůbec?“

„Ne, Kristýno. Nevěděla to ani produkční. Ale má se za to, že si to nejspíš vymínila ta modelingová agentura, co se stará o Evu Rokosovou. Jó, naše Evička je teď hvězdička. Figuru má k nakousnutí, tak asi chce, aby její nahej zadeček byl dneska večer na všech televizních kanálech coby hlavní událost. Má vlastně pravdu. Lidi nechtěj parfém nebo romantiku v ranní mlze – chtěj vidět Evičku bez kalhotek,“ uchechtl se Vilda Krásný, který právě zpozoroval, že vltavský břeh je už skoro celý ponořen do umělého kouře a že je právě nejvyšší čas sehnat rozprchnuvší se štáb zase zpátky na svá místa. To mu umožnilo zamíchat se nepozorovaně mezi skupinku novinářů a vyžadonit u nich kalíšek whisky z placatky.

* * *

„Připravíme se! Evička se svlékne. Výborně… Kamera! Pozor… Akce!!!“ Nahá Eva Rokosová se svůdně usmála do kamery a potom pomalu a vznešeně vplula do bleděmodře obarvené mlhy. Sotva zmizela z očí, Vilda šeptem poručil kameramanovi: „Švenkuj rychle na tu láhev s parfémem!“ Jen to ale dořekl, prořízl celé „zamlžené“ nábřeží zvuk práskající filmové klapky, který se až příliš podobal výstřelu.

„Stop! Už toho mám dost! Kterej idiot není schopen vydržet třicet vteřin zticha?!“ zařval Vilda a hrozivě se rozhlížel po matně se v kouři rýsujících obrysech postav členů štábu i novinářů. Všichni okamžitě nasadili nevinný výraz „já nic, já muzikant“. Jen Rokosové čivava začala náhle žalostně výt a poskakovat tak divoce, že přetrhla vodítko, na němž byla přivázaná ke sloupu elektrického vedení, a utíkala ozlomkrk do mlhy, přesně tím směrem, kam odešla její panička.

„Takže to budeme točit celý znova. Zavolejte Evu zpátky, dokud tu naší mlhu nic nerozfoukalo,“ zavrčel Vilda. V tu chvíli se ale z kouře vynořila asistentka, která bezmocně držela v ruce nahřátou deku pro Rokosovou. Vrhla zoufalý pohled na Vildu a na Kristýnu a třesoucím se hlasem řekla: „Je to zlý. Musíme zavolat záchranku.“

Pak se všechno seběhlo ráz na ráz. Televizní kameramani, redaktoři z časopisů i z novin, fotografové, ti všichni vystartovali, jako když střelí do vrabců a rychle vběhli do zamlžené části nábřeží, odkud najednou byly vidět jen červeně svítící kontrolky jejich kamer a blesky fotoaparátů. Redaktoři dávali kameramanům vzrušené pokyny: “ Zaber ty její vytřeštěný voči… začni na tý krvavý louži a pak najeď na mě…“

Modelka Evička Rokosová totiž ležela na studených a mokrých kamenech na nábřeží dočista nahá a dočista mrtvá. U levého prsu měla velkou krvácející ránu po výstřelu. Kulka byla vstřelená přímo do srdce. Když Kristýna přiklusala k mrtvé modelce, novináři už byli v plné práci. Teprve asi po půl minutě Kristýně došlo, že by měla coby šéfka celého tohoto mumraje nechat uzavřít místo činu, všechny zahnat pryč, do velké vzdálenosti odsud, pak zavolat kriminálku a záchranku. I když – sanitku Eva už bohužel nepotřebovala. Když se ale rozhlédla kolem, viděla, že dva reportéři už jsou živě ve vysílání a hlásí mimořádné zprávy, jakýsi bulvární fotograf klečí na kolenou a z detailu fotí prostřelené nahé ňadro bývalé miss. Kristýna jako ve snách našla mobil, vytočila 112, nahlásila mrtvou, popsala, kde a jak se neštěstí stalo a když operační důstojník už chtěl zavěsit, jen zoufale dodala: „Přijeďte proboha co nejdřív!“ Potom se otočila a uviděla Vildu Krásného, jak stranou všech lidí ze štábu stojí na kraji jakéhosi záhonu a pije přímo z lahve skotskou whisky.

* * *

Kapitán Tomáš Vítovský seděl na zadním sedadle policejního passatu a otupěle poslouchal monotónní nadávání řidiče Pavla na „všechny ty celebrity, který už ze samý nudy nevědí coby a jak by – a teď už začaly i vraždit“. Ani policejní technik, jenž seděl na sedadle před Tomášem, evidentně neměl náladu přizvukovat opakujícím se invektivám, a tak jen mlčky poslouchal řidičovy šťavnaté výrazy, které ustaly až ve chvíli, když jejich auto projelo dvěma zákazy vjezdu a zabrzdilo na nábřeží před Rudolfinem.

Tomáš vystoupil z vozu, a aniž by kohokoli oslovil či někoho pozdravil, šel se hned podívat na místo činu. Prohlédl si mrtvou dívku, bedlivě prozkoumal i bezprostřední okolí kolem oběti a nechal si od kameramana reklamního spotu přehrát osudnou chvíli, kdy nahá Eva Rokosová vstoupila do mlhy a zmizela. Potom na záznamu pár sekund nebylo nic vidět – jen slyšet. Ozval se totiž onen výstřel, který spousta přítomných měla zprvu za nějaký technický kiks na reflektoru nebo za bouchnutí těžké věci, již kdosi nešikovný upustil. Na malé kontrolní obrazovce se po chvilce objevila vyděšená asistentka s dekou v rukách. Nechybělo tu ani to, jak se začali na místo vraždy sbíhat redaktoři a kameramani z televizních stanic. Když Vítovský tohle uviděl, došlo mu, že jen sotva najde poblíž oběti nějakou smysluplnou stopu. Jestli tam vrah po sobě vůbec něco zanechal, muselo to být beznadějně znehodnoceno smečkou žurnalistů, kteří se utrhli ze řetězu jako psi, co náhle ucítili závan senzace.

Tomáš si uvědomil, že vraha musí nejspíš hledat mezi členy natáčecího štábu. Ale kdo z oněch pětatřiceti lidí měl motiv? A ještě k tomu notnou dávku téměř nepříčetné odvahy? Zastřelit celebritu před očima více jak třiceti spolupracovníků a patnácti novinářů – ať už to byl kdokoli, chlap nebo ženská, poslední asistentka nebo věhlasný režisér, vrah musel být vyšinutý! „A cvoci se usvědčují vždycky nejhůř,“ povzdechl si kapitán pro sebe.

* * *

Netrvalo to dlouho a Vítovský se od několika lidí nezávisle na sobě prostřednictvím různých narážek dozvěděl, že s krásnou modelkou Evou přijel i její žárlivý přítel Eda, který vlastní pistoli a už ji jednou dokonce vytáhl z pouzdra se zjevným úmyslem ji použít.

Jenže když Tomáš pak stál před Edou tváří v tvář a díval se mu do očí, nebyl schopen uvěřit, že má před sebou vraha – a hlavně chytrého, rafinovaného vraha, který pečlivě dopředu promýšlí své činy. Protože tahle vražda, ta byla naplánovaná. Se vším všudy. Jenže intuice je intuice, ale fakta jsou fakta. A Eda nejenom že měl pistoli, ale ještě s ní před hodinou a půl i nebezpečně mával a vyhrožoval Vildovi Krásnému.

Vítovský pustil na milého Edíka tak trochu hrůzu, začal hrát zlého policajta. S velkým překvapením ale brzy zjistil, že obličej Eduarda Svítka byl celý poznamenán nefalšovaným hořem: „Evička… holčička moje… Je to nespravedlivý, že zrovna… jí někdo… zabil,“ vzlykal boyfriend. A Tomáš mu nemusel ani přikázat, aby vytáhl tu svou zbraň a ukázal mu ji. Potetovaný rváč Eduard Svítek ji sám odepnul od pouzdra a uprostřed vzlyků mu ji podával se slovy: „No tak se jen podívejte, kapitáne, čichněte si k hlavni, pošlete ten kvér na expertízu… nestřílelo se z téhle pistole, vždyť to musíte poznat…“

A Vítovský to skutečně poznal. Došlo mu, že z téhle pistole se nestřílelo nikdy, vůbec nikdy, ani jednou jedinkrát. To ale rozeštkaný Edík už držel v ruce obrovskou peněženku a třesoucíma rukama z ní vytahoval zbrojní pas.

A tak to pokračovalo. Ten v inkriminovanou chvíli, když zazněl výstřel, viděl toho, ten další zase toho, všichni si navzájem poskytovali alibi, a přitom znát se skoro nemohli, natáčecí štáby se obvykle dávají dohromady na poslední chvíli, produkce a režisér je často zkompletují z lidí, kteří mají momentálně čas, protože nepracují na jiných projektech. Oni se vlastně znají, ale jenom trochu, spíš od vidění, takže nejsou takovými kamarády, aby se předem domluvili stylem: „Hele – já ji zabiju a ty mi pak poskytneš alibi.“ Vítovský poměrně brzy pochopil, že takhle to mezi těmito lidmi asi fungovat nemohlo.

„Blbej a hlavně mediálně sledovanej případ vraždy,“ zanadával si sám pro sebe a šel vyslechnout Kristýnu Janáskovou, mladou, osmadvacetiletou dívku, která měla celému tomu blázinci šéfovat. Nebo alespoň uhlídat místo činu v neporušeném stavu. Místo toho tahle mladičká fuchtle pustí k mrtvole nějakých osmnáct dvacet lidí, z nichž dobrá polovina poskakovala kolem těla zavražděné modelky, jako když tančí Tanec svatého Víta! A Vítovský to nakonec už nevydržel, na pár vteřin ztratil rozvahu a pěkně od plic Kristýně Janáskové zvýšeným hlasem řekl, co si myslí o jejích schopnostech.

* * *

Ten večer měla Kristýna jít do kina se svým přítelem Markem. Když se ale s ním sešla v 19.30 před vchodem do multiplexu poblíž metra Anděl, rovnou mu řekla: „Marku, prosím, půjdeme raději do nějaké tiché, klidné pizzerie na večeři, já bych dneska z toho filmu vůbec nic neměla. Zažila jsem strašlivý odpoledne.“

Marek souhlasil a v nedaleké mexické restauraci jí po dvojce lahodného španělského červeného vybídl: „Tak už povídej, co se ti vlastně stalo?“

Kristýna všechno vylíčila a pak si začala stěžovat, jak na ni nějaký kapitán od policie drze vyjel, že prý měla udržet novináře v uctivý vzdálenosti od místa činu.

„No, měl docela pravdu,“ oponoval jí jemně Marek.

„Aha. Tak i ty, Brute? Měl bys tam být a zkusit si to. Je nemožný udržet takovou smečku na uzdě! A taky jsem pochopila, že všechny ty pisálky a kameramany pozval za mými zády na natáčení nejspíš sám vrah. “

Marek se ušklíbl: „Aby místo pětatřiceti svědků ten jeho zločin sledovalo padesát lidí?! Ale no tak. To přece nedává smysl… To by udělal jen úplně chorej mozek.“

„V té naší reklamní branži je trochu vyšinutý každej druhej. To za prvý. Za druhý – skoro všichni ve štábu, dokonce i Vilda Krásný, si mysleli, že novináře a reportéry z televizí pozvala na plac Evička Rokosová nebo její agentura. Mně se to ale nezdá. Kdyby to byla Eva, věděl by o tom přinejmenším ten její potetovaný přítel a bodyguard Eda. Ten ale tvrdil, že Eva ani její agentura s žádnými žurnalisty nic nedojednávala. Podle mě to byl někdo jiný. Někdo, kdo měl z té vraždy nějakou výhodu. Nebo slávu. Když pominu novináře, kteří se nachomýtli k senzační události, vychází mi, že existují pouze dva lidé, kteří potřebovali, aby se o téhle cause co nejvíc psalo, aby v novinách a na obrazovkách donekonečna reportéři zmiňovali naší agenturu a speciálně reklamní spot na Love and Spring.“

„Koho myslíš? Tvého šéfa?“

„Ano – bosse Rosse a taky jeho povedenýho bratránka Dereka.“

„Hmm… Negativní reklama, taky reklama…, ale… já ti nevím. Jak jsi na to vůbec přišla?“

„Zhruba před týdnem se u nás v kanceláři válela jedna z klasických učebnic reklamního byznysu. Otevřela jsem jí jen tak nahodile na stránce, kde se popisoval případ, jak roku 1910 nějaký zločinec měl být v Amsterodamu popraven a když ho vedli k šibenici, zakřičel do davu „Kupujte si kakao od Van Houtena!“ Hned druhý den byl ve Van Houtenově amsterodamském obchodě neskutečný nával a kakao právě od téhle firmy šlo najednou na dračku i jinde v Holandsku. Rozkřiklo se to, psaly o tom noviny…“

„To ale nic nedokazuje…“ kroutil nevěřícně hlavou Marek.

„Pozor. Derek není až tak mladý, jak se někdy podle jeho chování může zdát. Před tím, než přijel do Prahy studovat na FAMU kameru, navštěvoval Columbijskou univerzitu v New Yorku. A víš, jakou si na té škole zvolil specializaci? Reklama a PR aktivity.“

„Takže ten příklad s kakaem musel znát…“

„Určitě. A rozhodl se, že si něco obdobného vyzkouší v Praze. Nedívej se na mě tak nevěřícně. Kdybys ho znal… Derek si totiž myslí, že přijel z velké vzdělané země do jakéhosi státečku na nižším stupni vývoje. Na všechno tady v Čechách se dívá s přezíravým nadhledem. Je dost nafoukaný a nemá žádnou schopnost vcítit se do problémů lidí okolo něj. A také je mimořádně chytrý. Patrně tuší, že jako scenárista nemá skoro žádný talent. Jenže když od bratrance dostal docela výjimečnou šanci vytvořit spot na nový parfém, pochopil, že získal příležitost, jak by se mohl coby autor rychle proslavit. A došlo mu, že je mu už jedenatřicet a že takováhle šance se v dohledné době opakovat patrně nebude. Od Rosse věděl, že Love and Spring příliš mnoho peněz na reklamní kampaň nemají, což znamená, že spot se bude uvádět ve vysílání až pozdě v noci, tedy v době, kdy se skoro nikdo nedívá. Jenže on nutně potřebuje na sebe upozornit. A tak se rozhodl, že využije prostředky masové komunikace. Sezve na natáčení novináře, naslibuje jim hory doly, třeba i exkluzivní rozhovor s Evou Rokosovou, svůdné fotografie modelky úplně bez ničeho, možná jim slíbil i nějaké dárky nebo i peníze až články vyjdou… Co já vím? Těmihle falešnými kecy se mu podaří přilákat množství reportérů a potom už stačí jen… nečekaný výstřel. Chudák Evička… Byla to milá holka.“

„Jestli máš pravdu, tak ten chlap patří na psychiatrii, do nějakýho zamřížovanýho pavilonu,“ prohlásil zaskočený, ale zdá se, že už i docela přesvědčený Marek a dodal: „A kdy sis tohle uvědomila?“

„Před hodinou, když jsem jela sem ke kinu,“ odpověděla Kristýna zamyšleně. „Rekapitulovala jsem si v zácpě u Tančícího domu celé to hrůzné odpoledne a najednou jsem si vzpomněla, jak vzteklý výraz měl Derek ve chvíli, kdy pochopil, že Vilda Krásný zapomněl zahalit natáčecí prostor do umělé mlhy. Vrah totiž nutně mlhu potřeboval. Hustou, neprostupnou. Jak Vilda, tak i já jsme se snažili Dereka přesvědčit, že začoudit půlku nábřeží nemá žádný smysl, že jsou to zbytečně vyhozený peníze a efekt skoro nulový, protože skrz ten kouř stejně nebude nic pořádně vidět; ale on si nedal říct. Trval na tom jak rozmazlenej, pominutej fracek. A najednou jsem si položila otázku – proč zrovna Derek potřeboval, aby po několik vteřin nebylo na Evu vidět? Scenáristova ješitnost? Těžko. Když svůj námět na ten reklamní spot dával před dvěma týdny dohromady, radila jsem mu, a on dělal ve scénáři daleko větší ústupky a změny… A ještě na jednu věc jsem si vzpomněla ve stojící frontě aut – Vildu i spoustu dalších členů štábu jsem při natáčení osudného záběru viděla stát kousek ode mě, ale Derek mezi nimi nebyl…“

„Nemáš sice žádný důkazy, ale přece jen… jakousi logiku to má… Myslím, že tohle všechno bys měla zavolat tomu kapitánovi od policie. Jakže se jmenoval?“

„Vítovský. A byl na mě hnusnej. Nicméně, dal mi nakonec vizitku. Snad ji najdu.“ Kristýna ponořila ruku do kabelky a po minutovém přehrabování vítězoslavně vytáhla vizitku kapitána Tomáše Vítovského, kde bylo uvedené i číslo jeho služebního mobilu…

* * *

Tři policisté zazvonili u Derekova bytu ve vile na Hanspaulce přesně ve 22:09. Tomáš Vítovský držel v ruce povolení k domovní prohlídce. Ve 22:54 se našla v Derekově bytě na dně peřiňáku do igelitu zabalená pistole, z níž se prokazatelně střílelo. Našlo se zde i čerstvě nahrané DVD, na němž byly sotva tři hodiny staré televizní zprávy s informací o násilné smrti krásné a známé celebrity na pražském nábřeží.

Ve 23:57 se zahraniční student FAMU, americký občan Derek MacDonohan, přiznal k vraždě české supermodelky Evy Rokosové-Mladé. Skryt v umělém filmovém kouři, čekal na ní na náplavce před Rudolfinem a zastřelil ji ze vzdálenosti necelých tří metrů…

Noc nájemných vrahů

Mobil zazvonil v půl druhé v noci.

„Jdou po tobě,“ ozval se stručně známý hlas policejního kapitána Chvaliny.

Rozespalý Adam Klášterský chvilku zíral do tmy, potom vstal z postele a tiše odešel do kuchyně, aby neprobudil svoji přítelkyni Pavlu.

„Promiň, spal jsem. Cos to říkal?“ řekl Adam tiše do mobilu.

„Chtějí tě dostat. Možná dva, možná jeden najatý zabiják, kdo přesně to je – to fakt nevím. Kdo si je objednal – taky nevím. Že tě mají zabít, to jsem se dozvěděl od informátora. Před hodinou. V hospodě. Normálně bych ti zavolal až zítra přes den. Jenže tenhle informátor se nikdy nemýlil a nikdy mi nelhal. Když nevěděl, nebo si nebyl jistý, řek‘ mi to na rovinu. Volám, protože ti vrazi… už tě hledají. Ta jejich akce je už v běhu.“

„Ty sis mě s někým splet,“ mumlal do telefonu stále ještě rozespalý Adam: „Jsem obyčejnej novinář. Nejsem politik, ani zkorumpovanej úředník a už vůbec nerozhoduju o státních zakázkách. Píšu jenom články do novin.“

Plukovník Chvalina ale pokračoval s jistotou v hlase: „Do něčeho ses namočil. Možná jsi otiskl něco, co mělo zůstat pod pokličkou, nebo jsi někoho v článku urazil a on si na tebe najal vrahy. Teda – nejenom na tebe. Ti hoši mají odstranit ještě… počkej, najdu si to v bloku, v poznámkách… Romanu Tobiášovou. Znáš jí?“

„Bože! Znám… ale proč Romana?“

Na druhém konci telefonního spojení vrzly dveře a Chvalina začal najednou mluvit tiše a rychle: „Tak na tohle bych se měl ptát spíš já tebe. Hele, radím ti – seber se a zmizni z Prahy. Aspoň na tři neděle. Zdrhej okamžitě, ještě teď, v noci. A co nejdál, třeba do hor. Než se budeš vracet zpátky, zavolej mi. Jo – a pamatuj si, že tohle všechno jsem ti já neřek‘.“

* * *

„Co se stalo, Adame? Kdo to volal?“ Adamova přítelkyně Pavla stála ve dveřích do kuchyně, mžourala do světla lampičky a pozorovala svého milence, jak upřeně zírá na teď už ztichlý mobil.

„Nic se nestalo, Pavli… Jen musím rychle vypadnout. Asi tak na týden, na dva.“

Pavla vytřeštila oči: „Cože?! Proč?!“

„Uvař mi kafe, já se v rychlosti sbalím a pojedu,“ prohlásil Adam, co nejklidněji to šlo a doufal, že se mu podaří při balení cestovní tašky nepozorovaně vzít ze sejfu pistoli. Nepovedlo se. Právě, když otevíral bezpečnostní dvířka, objevila se za ním už zcela probuzená Pavla.

„Takže ještě zbraň?! To se mi fakt nelíbí!“ vykřikla.

V tu chvíli v Adamovi bouchly saze: „Podívej, dělám v deníku reportéra, mám na starosti krimi zprávy, za dva roky našeho společnýho bydlení sis toho už mohla všimnout, stejně jako drobné okolnosti, že mě mohou kdykoli zavolat, abych jel k nějakýmu případu.“

„Kam ale jedeš?!“

„Do Valašskýho Meziříčí, do Jindřichova Hradce, do Plzně, do Krkonoš, do Beskyd, na Pálavu… Vyber si!“

Trapnou odmlku přerušila až Pavla sotva slyšitelnou větou: „Adame… je v tom ženská?“

„Ne!“ houkl stroze Adam Klášterský, když sbíhal po schodech vršovického činžáku s cestovní taškou v ruce.

* * *

V nevelkém kavárenském koutku u non-stop otevřené benzínové pumpy kousek od vršovického nádraží seděl nad dvěma hrnky espressa mladý pár. On – věk kolem pětatřiceti, ona – maximálně třicet. Patrně dva kolegové, co jedou z podnikového školení, na minutku zastavili a dali si kávu, aby se předešlo mikrospánku. Při bližším pohledu by ale každý zjistil, že mladík se zapomněl učesat a žena není vůbec nalíčená. Jejich moderní oblečení také nebylo zrovna ukázkově vyžehlené.

„Adame, vypadá to jako hodně blbej fór,“ prohlásila nedůvěřivě tato štíhlá blondýna.

„Zavolal mi chlap z kriminálky, dělá tam dávno, má hodně informátorů. Je to můj kamarád. Věřím mu.“

„Volat někomu uprostřed noci… takovou zprávu,“ kroutila nedůvěřivě hlavou Romana Tobiášová.

„No právě. To mě vyplašilo! Klidně mi mohl zavolat zítra ráno, mohl mi poslat SMS. Jenže chtěl, abych zdrhnul z Prahy ještě teď v noci. Ti vrazi šli do akce.“

„Ale… proč zrovna my dva?!“ přemítala Romana. „Vždyť jsme se spolu neviděli sto let.“

„Tři a pět.“

„Cože?“

„Tři roky, pět měsíců a dva dny. Tak dlouho jsme se neviděli.“

„Ty to víš takhle přesně?!“ vytřeštila oči Romana.

„Jasně – pamatuju si tu krásnou noc, kdy…“

„Tak pozor! Byla jenom jedna a byla to naprostá náhoda, nebyla jsem úplně střízlivá a zrovna jsem se rozešla s Petrem a…“ Romana se zarazila. „Počkej, vidíš toho chlapa, jak stojí tamhle na rohu? V ruce má flašku rumu, ale nezdá se mi, že by byl vožralej. Číhá na nás…“

„Začínáš být paranoidní, Romanko,“ usmál se Adam. „Tohohle opilce potkávám každý večer před nádražím, když jedu domů z redakce. Pokud je to nájemnej vrah, tak mě sleduje dva roky a měl za tu dobu přibližně tři sta příležitostí praštit mě lahví od piva zezadu po hlavě… Klid a rozum do hrsti. Musíme vymyslet, kam se na pár dní uklidíme. To za prvé. Za druhé – měli bychom z lidí kolem přijít na někoho, kdo má motiv nás zabít. Oba. Nás, kteří jsme se neviděli tři a půl roku a známe se… jak říkáš… jen málo.“

* * *

Kolem čtvrté ráno Adamův renault svištěl po rychlostní R4 z Prahy směrem na Písek. Už pomalu začínalo svítat. Romana totiž navrhla, aby jeli na Šumavu, na chalupu k jejímu otčímovi. Naštěstí měla od chalupy klíče, protože otčím i s její matkou odjel teď – uprostřed července – do Chorvatska. Na sedadle spolujezdce se Romana usilovně snažila najít řešení problému, kdo si objednal její a Adamovu vraždu. Pracovala už pět let v PR agentuře a byla tudíž zvyklá na „brain-stormingy“, a tak nahlas přemítala, mnula si čelo a hledala, co ji a novináře Klášterského může spojovat. Po půlhodině nesouvislého mumlání prohlásila: „Musí to být omyl, vždyť společnýho nemáme nic!“

„Bohužel,“ povzdechl si Adam a položil Romaně pravou ruku na koleno.

„Zabiju tě! Já sama. Osobně,“ procedila Romana skrz zuby a shodila Adamovu ruku ze své nohy.

„Už vím!“ vykřikl Adam. „Posílal jsem ti přes facebook třikrát PF k novému roku! To nás spojuje!“

„Jasně a třikrát za sebou jsi tam použil stejnou fotografii z filmového festivalu v Brně, jak se tam přiopilí na nějaké party objímáme a tiskneme se k sobě… před těmi třemi roky, pěti měsíci a nevím kolika dny,“ zavrčela Romana.

„Počkej! Něco jsme pominuli,“ Adam vypoulil oči na úplně prázdnou dálnici. „Vždyť my dva jsme se viděli před rokem. Pamatuješ? Po jedný tiskovce jsi za mnou přišla s prosbou, abych udělal pro naše noviny pí ár rozhovor s podnikatelem… jak on se jmenoval… Velimský…“

„Máš pravdu,“ vzpomněla si i Romana. „A dodržel jsi – výjimečně – slovo… Velimský mě dlouho otravoval, že mu prý nestačí obyčejná inzerce, že by chtěl článek, ve kterém by zazářil coby osobnost a mecenáš… náfuka jeden. “

„Nebyl zapletený do té kauzy s nákupem…“ BUM! KŘACH! Adam nestačil dokončit větu a jeho auto začalo se skřípěním ztrácet stabilitu, naklonilo se a rychlostí sto kilometrů se o překot sunulo nebezpečně blízko ke středovým svodidlům. Adam doslova bojoval s volantem, aby udržel renaulta na asfaltové části dálnice. Nakonec se mu přece jen podařilo úspěšně vyhrát souboj se zdivočelým vozidlem a zastavit na odstavném pruhu.

„Je to v kýblu. Píchli jsme,“ vzdychnul si smutně.

„Měli jsme kliku, že se nám to stalo na vylidněné ranní silnici,“ doplnila ho s úlevou Romana.

Zatímco Adam měnil zadní pravou pneumatiku, Romana se přes notebook připojila na internet. Po chvilce zavolala: „Hele, už to mám! Velimskýho odsoudili na dva roky nepodmíněně. Jenže on jim zdrhnul. Nejspíš někam do ciziny. Vůbec o něm nevědí. Byl zapletený do celních machinací. Nakupoval jednu věc, ale celníkům přiznával jinou.“

Ušpiněný Adam držel v ruce hever, díval se zpříma na Romanu a tiše poznamenal: „Při tom rozhovoru jsem se ho na tohle zeptal. Odpověděl mi, že mi nic neřekne a že jestli prý po tom půjdu – a teď ho cituju doslova – odskáču si to jak já, tak i ta moje kamarádka, ta hezká blondýna z PR agentury – konec citátu.“

„Nevšimla jsem si, že bys v rozhovoru s Velimským psal o jeho nelegálních aktivitách,“ mračila se zadumaně Romana.

„Měl jsem to udělat, ale nakonec jsem to tam nedal. Možná ze zbabělosti, možná jsem měl strach o tebe,“ řekl sotva slyšitelně Adam.

* * *

„Tak to je teda gól! Dvě ložnice v přízemí, k tomu okna, který se nedají pořádně dovřít a vedou rovnou do lesa… To už by možná bylo bezpečnější zůstat v Praze a na triku mít napsaný příjmení a rodný číslo,“ vztekal se Adam uprostřed nevelké chalupy obklopené šumavskými hvozdy.

„Hele,“ přerušila ho Romana: „Lepší úkryt momentálně není k dispozici. Od nejbližší vesnice to sem trvá autem pět minut, a to po strmé lesní cestě. Kdyby něco jelo, uslyšíme to. To, že jsme tady, víme jenom my dva. Teda – pokud jsi esemeskou neposlal informaci té své… ehm… knihovnici Pavle nebo Pavlíně, či jak se přesně jmenuje. Po cestě jsme jeli pomalu, kdyby nás nějaké auto sledovalo, všimli bychom si toho. Tak přestaň už trojčit a jdeme spát! Je devět ráno, probudil jsi mě ve dvě v noci. Kterou ložnici si vybereš?“

„Tu vpravo, jsou tam menší okna,“ zavrčel naštvaně Adam a oba uprchlíci se odebrali ke spánku – každý do své místnosti.

* * *

Romana dlouho nemohla usnout. Nebyla totiž pravda, že ji Adam probudil. Když jí zavolal, byla vzhůru, protože jí těsně po jedné hodině v noci volal její bývalý milenec Michal Balver, s nímž se před měsícem a půl rozešla a který odmítal pochopit, že jejich vztah už je minulostí. Michal je bohatý podnikatel, vlastní čtyři pekárny ve středních Čechách, ale jako partner byl neskutečně žárlivý. Když spolu žili, Balver v jejím mobilu skoro denně kontroloval textovky, lezl Romaně do soukromého e-mailu, volal jí i v době, kdy bezpečně věděl, že má poradu. Přestože Romana měla svoji garsonku, Michal striktně vyžadoval, aby nocovala jen u něho. Když se jednou vrátila z nějaké dámské jízdy nikoli v deset večer, jak původně slibovala, ale v půl dvanácté, udělal jí žárlivou scénu, která skončila tím, že Romana od něj schytala pořádnou facku. V tuhle chvíli si řekla – a dost! A odešla od něj.

Michal Balver jí však začal dennodenně volat, posílal někdy výhrůžné, jindy zase přehnaně láskyplné SMS, psal jí denně e-maily… Před dvěma týdny na ni čekal dokonce na ulici před kanceláří. Naštěstí se včas podívala z okna, všimla si jeho auta a utekla z agentury přes dvůr – nepoužívaným zadním východem…

„Ach jo, mám prostě smůlu na chlapy,“ vzdychla si Romana a pomalu se začala nořit do vyděšené dřímoty.

Najednou si skrze neklidný polospánek uvědomila, že zaslechla šramot směrem od okna. Rychle zvedla hlavu a za okenní tabulkou uviděla obrysy horní poloviny mužské postavy!

„Áááá!“ vykřikla a rychle se skutálela z postele na podlahu. Výraz chlapa byl děsivý: černým strništěm porostlá tvář, krutý výraz v očích, tmavých jako uhel. Jediným bouchnutím velkým zednickým kladivem chlap rozrazil okenní rám, roztříštěné sklo se s rachotem vysypalo. Chlap už už dával pravou nohu na okenní parapet, aby skočil dovnitř.

V Romaně by se krve nedořezal. Otočila hlavu, aby odhadla, jak rychle se dokáže dostat ke dveřím z místnosti. Ouvej, je to daleko! Vetřelec už byl skoro v ložnici, chystal se seskočit z okenního parapetu dovnitř, když v tu chvíli ho jakási obrovská síla stáhla zpět dozadu na malý palouk přímo pod oknem chaty.

Zvenčí se ozval Adamův hlas: „Hajzle!“

Romana honem hodila na sebe župan a vyběhla před chatu. Tam v odpoledním slunci uviděla ležícího snědého vetřelce se zakrváceným obličejem a Adama, jak stojí nad ním a míří na něj pistolí. A v tom se to seběhlo. Zločinec se jako by s omluvným posunkem pomalu zvedal na nohy. Adam se tímto gestem nechal ukolébat a přestal na něj mířit. Vtom se ve vetřelcově ruce objevil velký lovecký nůž, který měl schovaný ve vysokých pohorkách. Nezvaný host se rozmáchl a chtěl nožem bodnout Adama do břicha. Novinář měl ale naštěstí tolik duchapřítomnosti, že v poslední sekundě rychle uskočil a hned vzápětí pozvedl pistoli a vystřelil. Strašlivě hlasitá rána, najatý vrah zařval bolestí, skácel se k zemi a z horní části jeho pravého stehna se začala řinout krev.

Romana s bušícím srdcem pozorovala divoký výjev. Skučící zločinec na trávě před vchodem do chalupy, Adam mířící na jeho hlavu a přitom křičící: „Mluv, ty sviňáku! Kdo tě, k…va, za námi poslal! Jméno! Chci slyšet jméno!“

Vyděšené oči nezvaného návštěvníka svědčily o tom, že pohled na Adama byl hrůzný. Suchými rty zašeptal: „Nosková, Pavla Nosková… objednala…“

V tu chvíli Adam doslova zkameněl. Zločinec si všiml, jak je novinář náhle zaskočený a ze všech sil se snažil postavit na nohy a utéci z jeho dosahu. Romana zaječela: „Adame, vždyť uteče do lesa!“

Žurnalista se vzpamatoval, dohnal a zezadu skočil na potácejícího se a krvácejícího zlosyna, povalil ho na zem, zkroutil mu ruku za záda a obličej mu vší silou přitiskl do trávy. V tu chvíli se už Romana objevila s dlouhou prádelní šňůrou v ruce a oba chroptícího a v cizí řeči nadávajícího vetřelce svázali. Potom Romana došla pro mobil, vytočila 158, nahlásila adresu i to, co se stalo před chalupou jejího otčíma. Policie byla na místě za 12 minut…

* * *

Zaplaťpánbu, že Adam měl tolik duchapřítomnosti a v průběhu noci si vzal s sebou nejenom pistoli, ale i povolení k držení střelné zbraně. Kriminalisté se totiž velice dlouho a pečlivě vyptávali, jak se všechno odehrálo. Adam samozřejmě neprozradil, že dostal informaci od kapitána Chvaliny, že jeho a Romanu pronásledují nájemní vrazi. Oba přiznali jen to, že jsou bývalí milenci a že se rozhodli strávit spolu pár dní společně na chalupě. „Znáte to, pánové, občas se může zastesknout po starých vztazích…“ snažil se Adam policisty přesvědčovat, ale tři kriminalisté se na něj jen nedůvěřivě dívali a pak jeden řekl: „Kdyby tahle chata nepatřila bývalému šéfovi kriminálky v Českých Budějicích, tak si vás odvezeme oba na služebnu. Tohle totiž hodně připomíná – v lepším případě! – nepřiměřenou obranu.“

* * *

„To jsi mi neřekla, že tvůj otčím býval šéfem kriminálky,“ zašeptal Adam, když za večerního soumraku odjeli jak policisté, tak i sanitka se zraněným občanem Republiky Srbské – jak se zjistilo po mnoha telefonátech do všemožných registrů.

„Pavla Nosková… to je ta tvoje knihovnice, že jo?“ zeptala se ho Romana.

„Ano,“ souhlasil Adam.

„Zahýbals jí?“

„Ne. Po celé dva roky… ani jedinkrát.“

„Asi je žárlivá. Ale stejně se mi to nezdá. Kde by knihovnice našla peníze na nájemného vraha? A hlavně – přes koho by získala kontakt na podivnou existenci ze Srbska, která nás tady dneska…?“

„…chtěla odkráglovat,“ doplnil Adam přítelkyni zoufalým hlasem, vzdychnul, pokrčil rameny a bezmocně sklonil hlavu.

Romaně ho najednou bylo líto. Zareagovala spontánně. Vstala ze židle, přistoupila k němu a pohladila ho po hlavě. Adam nečekaně pevně ženu objal, přitisknul ji k sobě a začal ji líbat, nejprve na šaty, potom na krk, na tvář, na ústa…

Romana se nedokázala bránit. Najednou byla slabá, už nechtěla nic řešit, chtěla se jen nechat unášet tím citem, který k Adamovi cítila… A pak už jen s přivřenýma očima registrovala, jak ji bere do náručí, jak ji nese do ložnice, jak si vedle sebe lehají na ustlanou postel…

* * *

Když se probudila, na malém budíku na nočním stolku svítil čas 23:51. Otočila se – Klášterský nikde. Vtom se ale otevřely dveře a Adam na malém tácku přinášel vlastnoručně vytvořené obložené chlebíčky, láhev bílého vína, kterou koupili po cestě, když projížděli Frymburkem a zapálenou svíčku.

Adam nalil víno do skleniček, políbil ji a tiše zašeptal: „Miluju tě. Celej život jsem pořád někoho hledal… a přitom tys byla na dosah.“ Nedokázala nic odpovědět, jen ho mlčky pohladila po tváři. Začali se líbat, objímat… a v tom měla Romana najednou nutkavý pocit, že je někdo sleduje. Otočila hlavu – a v pootevřených dveřích do ložnice uviděla obrys postavy s pistolí v ruce! V kožené bundě a s výhrůžně posměšným pohledem tam stál Michal Balver, její bývalý milenec!

Romana s hrůzou vytřeštila oči na nočního návštěvníka. Venku pršelo, takže Balver byl celý mokrý. Déšť ale nejspíš vůbec nevnímal. Ve tváři měl divoký výraz, jeho hlas zněl skřehotavě: „Tak jsem vás konečně chytil, milenci zas…ný!“

Romana horečně přemýšlela, co dělat. Vysvětlovat Michalovi, jak se všechno seběhlo? Objasnit mu, že on sám ji vlastně postrčil do Adamovy náruče? To ho ještě víc rozběsní! A Klášterského pistoli policajti odvezli na nějakou expertízu! Uf, tomu říkám smůla. Musím získat čas, pomyslela si Romana a nahlas se co nejklidnějším hlasem svého bývalého zeptala: „Hele, kolik vlastně dneska stojí nájemnej vrah?“

„Je levnej, lásko moje, levnej… A když je to utečenec z Balkánu, jako ten, co jste ho odpoledne postřelili, tak za pár šupů ochotně zabije vás oba – tebe i toho tvýho povedenýho zajíčka, co ti každej rok posílá mailem stejný PF, na kterým se s ním objímáš! Ty děvko!“ A aby Michal dodal důraz svým slovům, stoupnul si doprostřed místnosti, pozvedl pistoli, zamířil na Adama a tiše pusou udělal: „Bum, bum!“

Naprosto nahý Adam sebou trhnul. Michal se ušklíbl a dodal: „Vychutnám si vás oba, vy mě ještě budete prosit, abych vás zastřelil, natolik budete trpět! Až do rána – a možná ještě dýl!!!“

„Michale, jsi hrozně promáčenej, to tam tolik prší?“ snažila se Romana pokud možno klidně komunikovat s nepříčetným nočním vetřelcem.

„Jo, jo. Prší tam,“ skoro lítostivě zabručel Michal. „Ale vy dva už nikdy nezmoknete!!!“ zařval vzápětí a namířil pistoli na polonahou Romanu. Žena zavřela oči.

V tu chvíli se ozval výstřel…

Romana sebou cukla, ale žádnou bolest necítila. Podívala se na Adama – seděl na posteli vedle ní, bledý jako smrt, ale evidentně živý a nezraněný.

V tu chvíli Michal hlasitě zařval, jeho pravá ruka, v níž držel pistoli, poklesla, zbraň upadla na podlahu a hned vedle ní se s žalostným skučením sesunul i Balver.

Nevelkou místnost náhle a rychle zaplnila spousta vysokých a svalnatých chlapů v černých kuklách a neprůstřelných vestách. Ihned obklopili Michala, otočili ho obličejem k podlaze a svázali mu ruce za záda.

Teprve teď Romana propukla v pláč.

Plukovník, šéf celé zásahové jednotky, přistoupil k Adamovi a vzlykající Romaně. „Bylo to o fous, mlaďoši, ale buďte rádi, že to dopadlo takhle. Ten Srb totiž v nemocnici ve Frymburku naštěstí řekl kolegům, kdo ho skutečně objednal. Prozradil i to, že měl příkaz, že pakliže se ho budete náhodou ptát, kdo ho sem posílá, má říci jméno Pavla Nosková. Potom jsme ho donutili, aby ze svého mobilu zavolal Balverovi, který už čekal na zprávu od něj nedaleko odsud, ve Vimperku. Do telefonu mu Balkánec oznámil, že jste ho postřelili, že tu práci bude muset dokončit Balver sám. A potom už jen stačilo připravit zásahovou jednotku k akci a nepozorovaně hlídat lesní příjezdovou cestu sem na chalupu… A když byla vhodná chvíle, mířili jsme na Balvera skrze to rozbitý okno, který vám tady rozmlátil předchozí útočník. A pak jsme si jen počkali, až bude Balver stát v místnosti v takovém postoji, aby zásah zezadu skrze okno do jeho stehna byl naprosto stoprocentní…“ dodal šéf policejní zásahové jednotky a otočil se za sebe, aby pohledem zkontroloval své kolegy, kteří právě odnášeli skučícího Michala Balvera do policejní dodávky.

Potom vytáhl z malého přenosného kufříku Adamovu pistoli a povolení k držení střelné zbraně a vracel obě věci vyděšenému novináři.

„Děkuju,“ hlesl Adam.

„Buďte rád, že jste to neměl u sebe. Ještě byste udělal nějakou nepředloženost,“ zamumlal plukovník a s úsměvem dodal směrem k Romaně: „Pozdravuje vás otčím, mají v Chorvatsku super počasí. Mluvil jsem s ním před třemi hodinami.“

…

Toto je pouze náhled elektronické knihy. Zakoupení její plné verze je možné v elektronickém obchodě společnosti eReading .