© Ondřej Neff, 2009

Cover illustration, illustrations © Jiří Štamfest, 2009

ISBN 978-80-00-02172-0

Obsah

Část první: Příjezd

1.

2.

3.

4

5.

6.

7.

8.

Část druhá: Utěk

1.

2.

3.

4.

5.

6.

7.

8.

9.

10.

11.

12.

Část třetí: Odhalení

1.

2.

3.

4.

5.

6.

7.

8.

9.

10.

11.

12.

13.

14.

15.

Epilog

1.

2.

Autorovo slovo na závěr

Část první: Příjezd

1.

Ventilační kanály funěly Karlovi a Veronice do obličeje vůni čerstvé pryskyřice mísenou s pachem spáleného plastiku a slzotvorného plynu. Obloha rudá nočními požáry bledla. Rodil se nový den. „Tak co,” sykla vztekle.

„Myslím, že jedeme skoro určitě snad dobře,” řekl Karel, nespouštěje oči z displeje merlinu.

Zuřivě dupla na brzdu. Karel nebyl připoutaný a setrvačnost ho hodila proti oknu, na kterém byla pavučina kolem místa, kam dopadl gumový projektil policejní pušky.

„Poseru se z tebe, idiote!”

„Ty mě zabiješ!” řval na ni. Pustil merlin z ruky a ten dopadl někam Veronice k nohám, pod pedály, kde se válely zbytky krabiček z drive-in McDonaldů.

„To víš, že tě zabiju, kreténe! Tak jedeme dobře, nebo nejedeme?”

Zhluboka dýchal.

Je to dramatická umělkyně. Musíš to snášet. Ona už je taková.

A STEJNĚ JI JEDNOU ZABIJU, říkal si.

Někde vzadu se rozsvítil modrý policejní maják.

Zastavil za nimi velký skříňový fiat s bílým nápisem CARABINI-ERI. Vystoupili z něho dva muži. Jeden měl na sobě neprůstřelnou vestu. V ruce držel samopal Bereta M12. Druhý muž byl bez neprůstřelné vesty. Měl na sobě černou uniformu s červeným lemováním a širokým lampasem na kalhotách. Na pompézní čepici se štítkem mu svítila stříbrná dýmající bomba, znak italských karabiniérů.

„Tady nemůžete stát, signora,” zastavil se u strany řidiče. Mluvil anglicky, podle čísla poznal cizince. Veronika stáhla okénko. Podívala se do zpětného zrcátka. Výhled ze subaru rušily rudé šmouhy spreje.

„Hledáme hotel,” řekla mu také anglicky. „Jak se jmenuje ten hotel?” otočila se na Karla. Víš aspoň tohle, ty blbe, znělo v podtextu. Obrátila se pak k důstojníkovi. Jmenuje se Rago, všimla si jmenovky nad bombastickým znakem: medvědí tlapa drží hada a ten syčí na zakořeněný strom, kolem pušky a šavle.

„Frenesis. Říkal jsem ti to už osmnáctkrát.”

„Frenesis,” opakovala Ragovi.

Důstojník zavrtěl hlavou.

„Není tu žádný hotel.”

„Máme ho na GPS,” trvala na svém.

„Raději jeďte pryč, paní. Sledujeme vás už dlouho. Nevím, o co vám jde. Odjeďte.”

„Celou noc bloudíme!” ozval se Karel. „Ta věc,” řekl, „nás už šestkrát zavedla do slepé ulice. Ke schodům. Do uličky tak úzké, že se nedalo projet. Je to GPS jen napůl. Hlavně je to merlin.”

To slovo vyslovil štítivě.

„Jeďte pryč,” řekl Rago. Bylo mu jedno, jestli je sem zavedla GPS, nebo nějaký merlin.

„Kudy?”

„Ven z města. Ve Florencii to není bezpečné.”

„Kudy ven z města? Máme se otočit?”

„Ne,” řekl mrazivě. „Tohle je jednosměrná ulice.”

„Kam tedy?”

„Jeďte pryč.”

Všimla si, že muž se samopalem přešlápl z nohy na nohu. Z dálky doléhalo skandování manifestantů. Během noci projeli několika bitevními scénami. Při jedné jim demonstranti pomalovali auto sprejem, jinde je málem otočili na střechu a pak se dostali do palby gumovými projektily. Co se tu dělo? BBC hovořila o noci protestu. Summit vedoucích činitelů světa měl rozřešit ekonomickou krizi. Zároveň do města přijeli všichni, kdo proti něčemu protestují. Antiglobalisté a nacisté, muslimové a ochránci bílé rasy, militantní černoši a katoličtí radikálové, ochránci zvířat a mírotvůrci. Právě do tohoto města a v tuhle dobu se přijeli Karel s Veronikou smířit.

Čí to byl nápad?

Tou otázkou se zaměstnávali po větší část té drsné noci. K jednoznačnému výsledku nedospěli, jen to jim bylo jasné, že výlet nemůže skončit dobře.

Zabijí jeden druhého?

To nebylo jisté, ale chuť na to měli oba.

V šeru se něco zablýsklo. Kamera.

Už nejmíň patnáctá, uvědomila si Veronika. Tohle město je prošpikované policejními kamerami. „Jedeme,” řekla Ragovi.

„To je dobře. Není tu bezpečno.”

Rago zasalutoval a pomalu se vracel k vozu, zastavil se u samopalníka, ukazoval na subaru a samopalník přikyvoval.

„Tak co?” řekla.

„Není tu žádný hotel Frenesis.”

„Ten hotel tu musí být. GPS o něm ví,” trvala na svém.

Milovala techniku. Pravda, uvědomovala si, že se název hotelu Frenesis na displeji merlinu objevil jaksi divně. Postupovala standardně. Vyžádala si pod položkou PŘEDMĚTY ZÁJMU hotely, jenže všechny byly obsazené. Pak se ale najednou objevilo tlačítko s nápisem PANIC BUTTON, Veronika na něj klepla ukazovákem a od té chvíle je ženský hlas zakletý do kouzelné skřínky GPS vozil po všech čertech předměstí města, podle všeho postiženého občanskou válkou.

Kostkovaný praporek „cíle” se vždycky třepotal doslova na dosah ruky.

I teď, když se rozjeli a urazili dalších padesát metrů, se praporek objevil v levém horním rohu displeje.

Hrbolatě dlážděná vozovka vroubená po obou stranách zídkou se vinula strmě do vrchu.

„Jmenuje se to tu Bellosguardo,” četl Karel na displeji. Snažil se utlumit vášně. Hádky k ničemu nevedou, opakoval si. Jsme nervózní, unavení. Musíme se vyspat, musíme si odpočinout, nebo se opravdu zabijeme. Buď podřízneme jeden druhého, nebo se nabouráme nebo spadneme do propasti.

Přistoupila na tu hru.

Ulička se stáčela doleva a přes zeď zahlédli v ranním šeru zelený hrb. „To je Monte Oliveto,” ukázala.

Vpravo spatřili kupoli Dómu Santa Maria del Fiore, teď právě pozlacenou sluncem, zasazenou do složité struktury florentských střech.

„Nádhera. Tady se mohou psát verše, malovat obrazy a tesat sochy do mramoru,” řekla.

„Taky trávit lidi, škrtit, podřezávat, bodat. Střílet a odpalovat dynamit.”

„V takovém slunci?”

„Ve Florencii je možné úplně všechno.”

„Nebudeme se hádat. Víš, že jsme sem přijeli, abychom se smířili,” řekla.

„No ano,” přikývl. „Však si jen vymýšlím. Jsem přece spisovatel. Je to moje povolání, vymýšlet si.” „Tak dobře. Vymýšlej.” „Slyšela jsi někdy o Červené krčmě?” Pokrčila rameny a zavrtěla střapatou hlavou. „Povídej. Přeháněj.”

„Vymyslel si to Honoré de Balzac a napsal o tom povídku. Hodně krotkou, obyčejnou krimi o chlapíkovi, který v hospodě ukazuje klenoty, hostinský ho zabije a podezření padne na nevinného mládence, kterého za vraždu odsoudí k smrti.”

„Tak tohle se nám nemůže stát,” řekla Veronika. „Nejsi nevinný mládenec. A nemáš žádné šperky.”

„Může se nám ale stát to, co se stalo ve filmu, který natočili na motivy Balzacovy povídky. V Červené krčmě zabíjeli lidi, řezali je na kusy a jejich maso dávali sežrat prasatům. Na jídelním lístku bylo pravidelně vepřové.”

„Fuj,” řekla Veronika. „Teď jsi ale opravdu hnusnej.”

„Já ne,” řekl Karel. „To bylo ve filmu.”

„Nevymlouvej se. Mám ráda tvoje nápady, ale tohle je přes čáru.

Jíst lidi!”

„Ne lidi, ale vepřové.” „Jenže prasata žrala lidi.”

„To je věc těch prasat. A hostinského, který jim sype žrádlo. A režiséra, který to natočí.” „Prase na to kouká.” „To myslíš mě?” „Nebuď vztahovačný.”

„Tak počkej. Já ti vyprávěl o filmu. Nenatočil jsem ho. Viděl jsem ho. No a tys mi řekla, že jsem prase.” „Já to tak nemyslela.”

„Ty mluvíš a nemyslíš na to, co povídáš? To mě nepříjemně překvapuje.”

„Jsme tu, abychom se smířili.” Vzdychl.

„Máš pravdu. Promiň.”

Podívala se do zrcátka. Uviděla Ragův fiat. Zvolna se blížil. Za zatáčkou uviděli zeď a velikou bránu. Dojeli k ní a zastavili. Reflektory auta pražily do dubových fošen. „Jste u cíle,” hlásila gépeeska na displeji merlinu.

Před sebou měli kamennou hradbu vysokou přinejmenším pět metrů a bůh ví, kolik metrů spadá dolů po levé straně, směrem do údolí, které dělí tento vrch od hory Monte Oliveto. Vpravo, když se naklonili vpřed a podívali se strmě vzhůru, zpoza zdi čouhaly hlavy mramorových soch. Olivy, pinie, jako všude v Toskánsku. Za korunami rozložitých borovic vysoká kamenná věž s červenou střechou.

Třímetrová dvoukřídlá brána byla z dubových fošen posetých zčernalými železnými hřeby. Někde nahoře by měli místo soch vykukovat zbrojnoši s halapartnami, napadlo ho. Dneska to zastane televizní kamera. Taky tu byla, všudypřítomná skřínka s chladným skleněným okem.

Podíval se na Veroniku. Měla unavenou tvář. „Sezame, otevři se,” řekla.

Po těch slovech se brána pomaličku otevřela. Počkala, až se křídla otevřou skutečně dokořán, a pak se pomalu rozjela. Subaru přejelo žulový práh. Pod pneumatikami zachrastil jemný štěrk.

Byli uvnitř. V zrcátku pozorovala, jak se křídla brány zavírají. Ještě chvilku bylo v zužující se škvíře vidět dlažbu ozářenou reflektory Ragova skříňáku a vnější stěnu a zeleň vrchu Monte Oliveto, pak už nebylo v zrcátku nic než temná masa dubových fošen s černými hlavičkami hřebů, připomínající víko rakve zabitého obra.

2.

Zastavili hned za bránou, před budovou, či spíš před soustavou vzájemně prorostlých budov, na které nebyl patrný žádný řád. Každou stavbu vybudovali její stavitelé s nějakým záměrem a ten je zakletý do její struktury. Zde se nedal žádný vypozorovat. Věž naznačovala účel obranný. Budova mohla kdysi sloužit jako opevnění, jako tvrz nebo malý hrad. Její struktura se táhla vpravo při pohledu od brány, tedy směrem od města, jako by to byl nějaký násep. Jen blázen by připustil, aby opevnění bylo na jedné straně tak snadno přístupné. Tento kamenný svah byl na několika místech prolomen průchody a jinde zas se tyčily bašty, které však v sobě neměly žádné střílny, takže spíš připomínaly nádrže na vodu nebo obilní sila. Uviděli schodiště, které vedlo vzhůru a pak se lomilo a spadalo dolů, aby skončilo u zazděných dveří rámovaných kamennými zárubněmi korunovanými románským obloukem. Karel si vzpomněl na stavebnici, se kterou si hrál v chlapeckých letech. Kostky, válečky, oblouky v jasných barvách, červené a zelené, žluté a modré. Tady převládala cihla a kámen, občas dřevo, tlusté dřevěné trámy příšerně rozpraskané věkem. Přesto se vtírala vzpomínka na stavebnici. Kostky naskládané na sebe jen pro radost ze skládání, ne kvůli nějakému účelu.

Veronika se pomalu rozjela a zamířila na parkoviště vysypané drobným štěrkem. Zajela mezi limuzínu a sporťák. Vklínila se.

Karel si toho dobře všiml. Veronika se umí vklínit. Šlo mu to na nervy.

Dnes by mu šlo na nervy vůbec všechno.

Nenecháš se vytočit, umínil si. Vytáčení si v noci užili až nad hlavu. Naposledy před chvilkou, než přišel ten policajt. Zabiju tě, řvali na sebe.

Pokrčil rameny. Celý život o takových konfliktech píšu. No a teď to prožívám. V korunách olivovníků ječely pěnkavy.

To bude hodně drahý hotel, řekl si. Nahlas by to nevyslovil. Hned by měl na talíři, že je přizdisráč. To je její slovo, přizdisráč. Každý je pro ni přizdisráč. Umí se vklínit, tahle protřelá ženská. Jednou mu řekla, že ho bere, protože přizdisráč není. Narodil se v Kalifornii v Monterrey, tatínek emigroval a vzal si Američanku. Veronika měla opačný background. Oba její rodiče byli součástí komunistické věrchušky. Život trávili v tom, čemu se tehdy říkalo kapitalistická cizina. Po revoluci se Veronika dozvěděla, že byli to, čemu se prostě říká fízlové. Jí to bylo jedno. Naučila se čtyři jazyky, chodila do ruské školy a pochytila angličtinu, němčinu a španělštinu. Rodinu opustila v šestnácti. Vystudovala konzervatoř a dala se na hereckou dráhu. S rodiči se viděla zřídka. Nedařilo se jim špatně, naopak. Objevili v sobě schopnosti finančníků a pohybovali se v bankovních kruzích. Zastávali vysoká místa v peněžních ústavech. Ty postupně krachovaly, ovšem finanční pohroma se nikdy nedotkla jejich osobních finančních záležitostí. Jejich čtyřhektarový pozemek s prvorepublikovou vilou zámeckého typu uprostřed na rozhraní Dobřichovic a Letů nikdy nepostrádal péči zahradníků, a auta, která se střídala v domácí čtyřgaráži, by nedělala ostudu ani na tomhle parkovišti.

Netěšilo ji to, ani nemrzelo. Šla svou cestou. Vklínila se. Hrála v divadle, dostala se do skupiny vyvolených hereček obsazovaných do filmu. Mohla sehrát domorodce ve všech čtyřech jazycích. Však taky šla z role do role v zakázkách, ve filmech zahraničních produkcí.

„Tak tohle není žádný přizdisráčský hotel,” řekla. „Pokud je to hotel.” Podívala se na něho a pousmála se. „Jdi to zařídit. Dovezla jsem tě, teď něco dělej ty.”

Věděla, že nenávidí zařizování. Je to Pan Umělec s velkým U. Básník prózy. Jak to říká? Ezoterik. Auto řídí nerad, protože se to neslučuje se stavem Básníka. Před lidmi předstírá, že nemá řidičák a nedívá se na televizi.

To druhé je skoro pravda.

Svěřila mu pédéáčko od Mobilie taky trochu proto, aby ho potrápila. On a navigace? Směšná kombinace.

Svinská cesta, vzdychla. Tohle bude hodně drahý hotel. No co, jednu noc zaplatíme a pak odjedeme z města, ve kterém se všichni zbláznili.

Karel vystoupil a zamířil ke dveřím, které by snad, při troše štěstí, mohly vést k recepci, pokud to byl skutečně hotel.

Gépéeska inzerovala hotel Frenesis, připomněla si.

Přístroj zůstal ležet v přihrádce na konzoli mezi sedadly. Karel ho sem odložil.

Usmála se a trochu zavrtěla hlavou.

Vsunula merlin do kapsy a vystoupila.

Zhluboka dýchala a prohlížela si budovu. Nic moc, říkala si. To jsou oni, Taliáni. Jejich zámky vypadají jako stodola ledabyle omítnutá, okna proražená jakoby náhodně, malá, nanicovatá. Musí být taková, jinak by dovnitř natáhlo svoje chamtivé ruce sluníčko a to nemůže Talián připustit. Tahle barabizna navíc vypadá, jako by ji pobořilo zemětřesení a někdo ji zase narychlo uplácal dohromady. Ovšem ta věž, to je bomba, ta je fakt pěkná.

Zaclonila si oči dlaní a přimhouřila je. Věž drze čněla nad Florencií, dřepěla tu na kopci a ani ta blízkost slunce jí nevadila, protože se chránila červenou špičatou střechou. Dům vypadal jako kvočna, která právě povysunula hlavu, aby se podívala, jestli hospodyně už nese zobání.

Ta věž je určitě obytná, uvažovala. Tam nahoře jsou jistě ty nejdražší pokoje. Jakýpak pokoj budeme mít my? Jistě ne tam nahoře. Tam bydlí majitel toho bentleye nebo toho lamba. Nás ubytují v pokojíku s oknem do dvora, hned nad větrákem kuchyně.

Na víc nebudeme mít.

Mohli jsme, kdyby nesešlo z toho kšeftu. Zbylo mi z něho jen to pédéáčko od Mobilie.

Vzpomínala na tu ztracenou příležitost s trpkostí. Projekt vypadal zpočátku tak slibně! Šla do něho s chutí a nasazením. Jenže bez smlouvy v kapse. V té naší louži jsem Paní Herečka, kdežto venku mě nikdo nezná. A neznámým se nedávají smlouvy. A když se pak vytasili se smlouvou, dali podmínku, na jakou nemohla přistoupit. Takže mě odbyli pytlíkem korálků a zrcátkem, jako se odbývají Zulukafři na Zambezi. V tomhle případě pédéáčkem.

Stokrát měla chuť jím praštit o zem. A přece si ho nechala. Na památku na největší zmařenou příležitost své herecké dráhy.

Z úvah ji vyrušil šramot. Ohlédla se a spatřila neforemnou siluetu skříňového fiatu multipla. Přijíždějící vůz byl černý, jeho nákladní prostor byl bez oken a na boku měl veliký ozdobný nápis Macelleria Azzarri, Via Lunga, 32, Firenze. Pod nápisem byl blankytně modrý znak dole přizdobený vavřínovými listy. Uprostřed měl kruh a na něm byla lidská noha.

Brána se opět zavírala a multipla mířila na parkoviště. Pěkně do kouta. Přijel nějaký pan Přizdisráč.

Kdepak, to je sluha, dodavatel. Řezník, připomněla si Veronika svoje pokusy připojit italštinu do své sbírky jazyků.

Okna měl ten automobil temná, jako mívají černá okna bohatí piráti silnic na svých SUV bachratých limuzínách. Řezník se šlechtickým znakem? V Itálii se může stát všechno. Byla zvědavá, kdo se ze zatemnělé kabiny vykulí, zdali to bude tlouštík v zástěře, veselý a růžolící, jak by se slušelo na řezníka, anebo to bude vyschlý elegán v blejzru a s blankytným hedvábným šátkem kolem supího krku, s desetidioptriovými brýlemi v želvích obroučkách, majitel šlechtického erbu. Nic takového. Ven vyskočil hbitý chlapík středního věku, hubený, s nápadnýma ušima, které mu trčely takřka v pravém úhlu od lebky. Tvář měl vrásčitou, jako by byla pokrytá souřadnicovou sítí. Mapa touhle sítí pokrytá by znázorňovala veselou zemi Legracii. Ten chlapík se musel od rána do večera smát, že se mu udělaly takové vrásky.

„Obdivujete naši věž, paní Veroniko?” zeptal se jí anglicky.

Patří k domu, napadlo ji. Říká „naši věž”. Zná moje jméno. Tenhle trik používají v drahých restauracích a hotelích. Každému hostu udělá dobře, když ho personál osloví jménem. Někde na to najímají specialisty, lidi s fenomenální pamětí.

Chlapík se rozesmál a chytil se za ústa.

„Jsem to ale popleta. Vždyť já vás neznám. Jak bych mohl vědět, že jste paní Veronika? Vidím vás poprvé. Promiňte, vážená paní. Zaujala jste mě, s jakým zájmem pozorujete naši věž. Právě jste přijeli,” kývl k jejich vozu bradou. „Lidé obvykle chodí na terasu a obdivují panoráma Florencie. Vy ne. Stojíte a díváte se na věž. Smekám před vámi a před vaším vkusem. Na první pohled vzato,” pokrčil rameny, „není tahle věž nic zvláštního. Třinácté století. To je na naše poměry novostavba! Na vaše také, ovšem. Praha je také staré město, i když nedatuje svoji historii od Julia Caesara. Tedy, pokud paní ráčí pocházet z Prahy, o čemž já nic nevím!”

Zase si zakryl ústa a vyprskl smíchem.

Jak to, že znal její jméno? Možná že mě viděl ve filmu. Poslední běželo Krvavé pondělí. V titulcích bylo moje jméno. V těch souhrnných titulcích, kde je napsaný každý poskok a taxikář. Není možné, aby si mě zapamatoval a už vůbec není možné, aby si spojil moje jméno s postavou, která je navíc němá.

„Rád se smějete,” podotkla rozpačitě, aby něco řekla.

„Při mém povolání jsem se musel naučit smát. Jinak bych musel plakat, a to není pěkné. Pláč nemám rád. Proto se směju.”

A předvedl, že nelže. Vějířky kolem očí a hluboké zářezy ve tvářích vypadaly jako narýsované ocelovým bodcem. Úžasný typ, pomyslela si. Jistě ho má nějaká castingová firma v databázi. Tenhle člověk by nemusel nic hrát. Stačilo, aby před kameru vystrčil hubu.

Kývla bradou k fiatu.

„Jste řezník,” podotkla.

„Můj pradědeček zapomněl, v kolikáté generaci slouží náš rod tomuto domu. Jisté je, že do šlechtického stavu nás povýšil roku 1391 Alberto Albizzi, dej mu Bůh věčnou slávu.”

Zvážněl, sklonil hlavu a pokřižoval se.

„Albizzi?”

„Velký a slavný rod, signora! Jeho sláva zastiňovala ty sedláky Medici. Křivda se stala, nevýslovná,” rozhazoval rukama, jako by trpce litoval, že rod Medici zbavil rodinu Albizzi její moci. „Ovšem rodina Azzarri je tu pořád, je tu a bude. Všichni potřebují naše služby.”

„No ovšem, řeznictví je užitečné za všech režimů,” podotkla opatrně. „Nemůže to dělat každý. Vy se rád smějete, abyste překonal lítost?”

„Dá se to tak říci, signora.”

„Také mám ráda zvířata a nesnáším, když se zabíjejí. Proto skoro nejím maso. Promiňte, není to zrovna taktní, říkat něco takového řezníkovi.”

„Ale ne,” smál se Azzarri. „Vůbec jste se mě nedotkla. Také mám úctu ke zvířatům a nesnáším, když se zabíjejí.”

„Dobře,” řekla, „jenže jak se to slučuje s vaším povoláním? Jste přece řezník?”

„Ovšem, jsem, ale jsem lidský řezník.”

A smál se tak srdečně, že to bylo nakažlivé a rozesmála se také. Snad to bylo tou únavou a taky nervozitou, která v ní zůstala po noční projížďce městem, ve kterém byla revoluce nebo občanská válka nebo co.

Kývl na jejich auto.

„Málem vás taky podřízli!” podotkl.

„Bylo to strašné. Nikde jsme se nemohli chytit. Spali jsme pár hodin v nějaké uličce, pak se začala rojit nějaká pakáž a museli jsme odjet. Hotely jsou plné nebo zabarikádované. Pane Azzarri, tohle je hotel, viďte?”

„Hotel Frenesis,” řekl vážně. „Hotel pro někoho.”

„Jak to myslíte?”

„Není pro každého,” usmál se.

„Není pro veřejnost?”

„Co je to veřejnost, paní Veroniko?”

„Jak to, že mě znáte?”

„Jste zde,” rozhodil rukama, jako by nebyl sluha, jako by nebyl nájemná síla. Takové gesto by slušelo majiteli panství. „To svědčí o všem.”

„Nerozumím vám. Tohle je drahý hotel, viďte?” „Cena peněz není podstatná.”

„Pane Azzarri,” řekla, „máme za sebou tisíc kilometrů dlouhou cestu a pak celonoční bloudění skrz barikády a válečnou frontu. Netrapte mě.”

„Trápení ještě nezačalo, paní Veroniko.”

„Vy mě zkoušíte!” vykřikla netrpělivě.

„Výborně,” rozzářil se. „Pochopila! Ano, tohle je hotel, kde se neplatí penězi. Tady se platí složením zkoušky.”

„Něco jako klub?”

„I tak se to dá říct.”

„Jenže my jsme se nikde nepřihlásili.”

„Nepřihlásili? Aha, vy myslíte takové ty zkoušky... Ty jsou moc snadné,” mávl rukou. „Přihlášky, testy, to jsou hlouposti pro malé děti. Televizní kvízy. Nesmysl. Maličkost. Nejtěžší zkoušky jsou ty, o kterých nevíte, že to zkoušky jsou.”

„Nemám ráda, když mě někdo zkouší proti mé vůli.” A taky bez smlouvy, pomyslela si.

Zase ten úsměv, zase to rozhození rukou.

„Ale to nezáleží na vaší vůli, signora Veronika! V té pravé zkoušce na ní nezáleží nic.” „Na čí vůli záleží?” „No přece toho, kdo zkouší.” Ušklíbla se.

„Kašlu na nějaké zkoušky.”

„Ale ne,” usmál se pan Azzarri. „Vy jste už jednu splnili.”

„Jakou?”

„Jste uvnitř, a ne venku.”

Rozhlédla se kolem sebe, jako by se chtěla přesvědčit, zdali v houštině oleandrů není poschovávaná nějaká porota, vyleze Soukup s Osvaldovou a budou tleskat a Ondřej Hejma bude říkat, že to chtělo přidat na šťávě, a Baldýnský k tomu dodá, že tenhle výstup by stačil na přijetí do komparzu pro davovou scénu v libovolném bulharském filmu.

Zadívala se na dveře černého vozu a upřela zrak na blankytný znak vroubený vavříny, ten kruh mohl znamenat talíř a na něm ležela useknutá lidská noha, to byla nabídka Macelleria Azzarri, Via Lunga, 32, Firenze, odborného závodu řeznického se specializací na lidské maso, oceněný povýšením do šlechtického stavu rodem Albizzi a potvrzený následující rodinou Medicejských.

Nějak jí to všechno přišlo směšné, něco se v ní zlomilo a hystericky se rozesmála.

Chvilku ji vážně pozoroval a pak jí položil ruku na rameno.

„Jsem rád, že máte dobrou náladu, signora. Povinnosti mě volají. Jistě se uvidíme. Zatím se tu porozhlédněte. Uvidíte, že se tu budete cítit výborně, jako doma. Tak.  brzy na shledanou!”

Bolela ji bránice a oči měla rudé, když konečně smích ovládla, otočila se a krokem poněkud vratkým se vydala směrem, kudy odešel Karel. Rozhlédla se, ale mužíka už nikde neviděla. Jen to černé auto zde stálo jako svědek, že neusnula vestoje a nezdál se jí žádný sen.

Hotel Frenesis. Hotel, ve kterém se platí zkouškou.

Sem je zavedla ta srandovní gépéeska od Mobilie. Jmenuje se to merlin, po tom kouzelníkovi z pověstí o královi Artušovi. Sáhla si na kapsu. Byla prázdná.

Zamračila se. Kdepak naposled merlin viděla? Karel ho držel v ruce. Ano, odložil ho do přihrádky mezi sedadly a ona ho odtud vzala a strčila si ho do kapsy.

Musela jsem si ho strčit mimo kapsu. Nebo.

Nebo mi ji ten legrační chlápek ukradl.

Vtom Karel vyšel.

Tvářil se vážně.

„Máme problém,” řekl.

3.

Z počátku to na žádný problém nevypadalo.

Karel vešel do předsíně dekorované zlatavou tapetou s mačkaným vzorem. Z dubových lišt zavěšených pod stropem visely na ocelových lankách portréty dávných veličin. Sedmnácté, ale spíš šestnácté století, odhadoval Karel. To je Itálie! Takové obrazy by byly chloubou středoevropské galerie. Tady visí ve forcimře hotelu.

Vpravo uviděl dubové dveře, důkladné, jako by do sebe zahloubené, pevně odhodlané se nikomu neotevřít, naposledy to zkusily při nájezdu Langobardů a nepřestaly toho od té doby litovat. Zleva dopadala do předsíně záře denního světla, filtrovaného nejednou skleněnou tabulkou. Bylo nastokrát rozptýlené a zpřelámané, až se zdálo, že se vzduch tetelí a září vlastním svitem. V té záři pableskoval i oleandr v bujně zdobném terakotovém květináči, zdobící kout předsíně.

Karel se vydal za světlem. Instinkt ho dovedl do místnosti čtvercového půdorysu. Dvě stěny byly prosklené. Jedna vedla do zimní zahrady a vzadu bylo jejími okny vidět vzdálené panoráma Florencie, toho báječného města, které se zbavovalo ranního růžového županu a navlékalo na sebe bílý jarní kostýmek. Druhou prosklenou stěnou bylo vidět do jídelny přichystané ke snídani. Karel se díval na skleněné karafy s pomerančovou šťávou, na stříbrné příbory, na damaškové ubrousky stočené do ruliček sevřených kovovými prstenci. Uvědomil si, že má hlad.

Vlevo, hned vedle oleandru, byl vysoký pultík, strohý, bez ozdob. Za jeho okrajem vykukoval monitor počítače, nahoře visela na konzoli kamera. Všiml si, že jak na monitoru, tak na kameře svítí znáček výrobce. Mobilia, to je firma, která vyrobila ten nesmysl, to pédéáčko, které je tahalo po horoucích peklech. Pédéáčko. Hnusné, amuzické slovo. Čeština ztrácí strukturu. Je jako štvané zvíře, zahnané do bažiny. Pédéáčka a gépéesky a esemesky ji zaplavují, vnikají do chřípí, dusí. Tonoucí laň českého jazyka občas zvrací a z tlamy se řine záplava hnusných novotvarů, černá změť mítingů a badžetů a soljúšnů.

Aspoň že tomu dali název merlin.

Pultíkem byla vidět chodba, či spíš chodbička, volná, bez dveří. Karel udělal několik kroků ke stěně oddělující místnost od zimní zahrady. Pak uslyšel kroky.

Z chodbičky vyšel muž asi třicetiletý, štíhlý, v obleku z tmavomodré vlny. Střih saka mu zdůrazňoval štíhlost pasu. Měl bílou košili s límečkem vysoko přesahujícím přes límec saka. Karel si vždycky přál takové sako a takovou košili. Od dob, kdy se mu dařilo velmi dobře, oblékal se jen u značkových firem, obleky kupoval u Bosse a v Reporteru. Sako, které měl na sobě, byl Burberry's, koupil si ho, když ještě tahle firma měla zastoupení v Praze na Václavském náměstí. Pak to zabalila, protože čeští muži jsou hovada a své společenské postavení signalizují kubaturou vozů BMW a audi. Dosud nedozráli k pochopení, co znamená oblečení, včetně bot a pochopitelně i kosmetiky. Význam saka znal Karel ještě z Ameriky. Jenže něco jiného je znát a něco jiného mít.

Tenhle chlapík to správné sako měl.

Podíval se nejdřív na Karlovo sako, a pak teprve mu pohlédl do obličeje. „Pán si přeje?”

Karel si dobře všiml toho pohledu. Tenhle člověk pozná sako za pětatřicet litrů.

„Postel. Sprchu. Snídani,” řekl mu bez okolků. To je výhoda saka od Burberry's, když jednáte s někým, kdo ví, co je to sako od Burberry's.

V mramorovém obličeji toho muže se zavlnil náznak úsměvu. Byl velmi štíhlý, tmavovlasý a tmavooký, jak se dalo na tomto místě čekat. Pod rovným nosem měl jemná, takřka dívčí ústa. Také brada byla jemná, křehká. „Uvidíme, co se pro vás dá udělat.”

„Jistě toho bude hodně,” řekl Karel. „Hlavně, aby to bylo rychle.” Muž se zasmušil, jako by Karel řekl něco krajně nevhodného. „Rychle? To je pojem, který tu nepoužíváme často, pane Mareši.” „Vy mě znáte?”

„Neznámý člověk se sem nedostane, signor Mareš. To je základ politiky podniku.” „Jste přece hotel.” „Nu,” řekl ten člověk.

Divná hra, pomyslil si Karel. Pak si všiml zlaté jmenovky na mužově klopě. Jmenuje se Roberto. Nejspíš to bude teplouš, uvažoval. Taliáni se honosí mužností, ale je mezi nimi hodně buzerantů. Třeba to spolu souvisí. „Jak se to vezme, do jisté míry.”

„Máte volný pokoj? Pro dva?”

„To ano,” řekl Roberto.

„Beru. Na ceně nezáleží.”

Na tváři toho muže se objevil výraz pohoršení.

„Na ceně nezáleží? Jak můžete tak mluvit, signor Mareš!”

„Kolik stojí jedna noc, dvoulůžkový pokoj?”

„Na penězích nezáleží, v tom se shodneme. Ovšem to není ještě cena.”

„Roberto,” řekl a přes oči se mu začala natahovat mžurka hněvu. „Oceňuji, že jste filozof. I já jsem filozof. Byl jsem nadšený, když se mi na obrazovce toho zatraceného přístroje objevilo jméno Frenesis. Jsem stoupenec filozofie frenezie, to je podstata mé bytosti.”

Proč tohle proboha říkáš recepčnímu v hotelu, zarazil se.

Je to únavou. A taky mě znervózňuje ta kamera. On mě zná. Říká mi signor Mareš.

Jak mě ten chlap může znát jménem?

Podíval se na kameru. I venku je kamera. Určitě nás viděl přijíždět. Kamera si přečetla poznávací značku. Nějaký systém se podíval do databáze a zjistil, že auto patří Karlovi Marešovi, českému spisovateli. Možná, že ví i to, že moje žena má červeného miníka. Ano, tak hnusně Veronika říká naprosto nepraktickému autu Mini Morris Cooper S, který doplňuje její image.

Laň českého jazyka zvrací.

Aby se vzpamatoval, musel se několikrát nadýchnout a vydechnout. Tentokrát stačila jediná výměna vzduchu.

„Roberto,” řekl znovu a podařilo se mu usmát se. „Jsme unavení. Hladoví. Asi moc nevoníme. Vy jste hotel. Řekl jste, že do jisté míry. Není možné, abyste nás poslali pryč. Venku je něco jako občanská válka. Potřebujeme údržbu. Netrapte nás.”

Roberto se díval na monitor a bylo slyšet, jak se hbitě probírá klávesami.

„Občanská válka? O čem mluvíte, signor Mareš?” „Je to tu jako v obleženém městě.” „Hm,” řekl Roberto.

Obrátil se k monitoru. Střídaly se na něm záběry Florencie. Podél řeky Arno líně projížděly automobily řízené ospalými řidiči. Santa Maria delFiore s obrovskou kupolí. Náměstí Santissima Annunziata.

„Nevím, o čem mluvíte, signor Mares.”

„Vy nám nocleh nedáte?”

„To jsem neřekl. Hotel je místo, kam může každý přijít a žádat služby.” „Ubytování, sprchu, jídlo...” „Přesně tak. V tomto smyslu hotel nejsme.” „A Frenesis se nejmenujete?”

Karel si najednou vybavil mačkaný vzor v tapetě, které si všiml hned u vchodu. Byl to spletitý přírodní motiv. Ovšem, ten geometrický obrazec, který se v něm opakoval, byl nepochybně písmeno F. V tu chvíli ho napadlo, že je Veronika určitě už netrpělivá. A taky ho napadlo, že by potřeboval spojence. Roberto je možná teplouš, ale možná, že by ho ženská dokázala zlomit.

A Veronika je moc krásná ženská.

„Hned se vrátím, řekl Robertovi a rázně prošel předsíní. Trochu ho překvapilo, že Veroniku spatřil tak blízko dveří.

„Máme problém,” řekl.

„Myslela jsem si to. Tak copak jsi zvoral?”

Byla podrážděná. Ztratila merlin, nebo si ho dokonce nechala ukrást.

Přivřel oči, nadechl se a zase vydechl.

„No dobře,” řekla. „Dechová cvičení si necháme na později.”

Nepočkala, co jí na to řekne. Odstrčila ho a rázně vešla do předsíně, rozhlédla se, spatřila oleandr a udělala vpravo v bok právě včas, aby skoro vrazila do Roberta.

„Co se tady děje?”

„Pan Roberto tvrdí, že tohle je hotel a není hotel,” řekl jí anglicky, aby Roberto rozuměl.

„Tuhle písničku už jsem slyšela,” řekla.

Karel nechápal, co tím Veronika myslí.

„To je mi velmi líto, madame,” řekl Roberto.

Karel se už trochu vzpamatoval. Uvědomil si, že musí něco udělat, jinak bude mít na talíři, že je budižkničemu a přizdisráč, který si nedovede zjednat autoritu ani v hotelu.

„Chci mluvit s ředitelem,” řekl.

Veronika se ušklíbla. Nekomentovala to.

„Vy budete muset mluvit .” odpověděl mu Roberto živě.

„Jak to, muset? Jaképak muset?” skočil mu Karel vztekle do řeči.

„Nech toho. Nehádej se s ním,” řekla mu Veronika česky.

„Ať mi neříká, že něco musím.”

„Proč, muset?” obrátila se na Roberta Veronika a usmála se. Pak se škubnutím hlavy se na chvilku obrátila ke Karlovi. Takhle se to musí. Úsměv. Vstřícnost.

„Jsem povinen informovat o všech mimořádných událostech.”

„Příjezd dvou hostů je mimořádná událost?”

„To posoudí pan Trinci.”

„Jsme přece hosté...”

„Do jisté míry, pane.”

„Poslyšte, člověče, to vaše do jisté míry mi jde na nervy, do plné míry!”

„Nehádej se,” řekla Veronika a zaťala mu prsty do paže. „Ještě jednou řekne do jisté míry a zabiju ho,” řekl česky. „Na to tady mají lidského řezníka,” vyhrkla.

„Cože?”

Vytřeštila oči, jako by se dívala skrz něho a spatřila někde v dálce něco neobvyklého, duhovou vzducholoď anebo funícího vorvaně. Karel pochopil, že se dramatické umělkyni zrodil v hlavě Nápad s velkým N.

Obrátila se k Robertovi.

„Pan Azzarri mě zná,” řekla Robertovi anglicky. „Jaký Azzarri?” ptal se Karel stejným jazykem. „Zná mě. Oslovil mě jménem,” řekla česky, aby Roberto nerozuměl.

„Tady tenhle chlápek mě taky zná jménem. Mají tu kamery, zjistí si, kdo jim sem leze. Kdo to je, ten tvůj Azzarri?”

„Řezník Azzarri.”

„Lidský řezník?” vyhrkl Karel.

Veronika se obrátila na recepčního a poručila mu anglicky:

„Zavolejte pana Azzarriho. Znáte ho přece. Má auto venku na parkovišti. Promluvte si s ním. Taky s ním potřebuju mluvit. Nutně.”

Roberto strnule hleděl na Karla.

„Lidský řezník,” řekl.

„No právě!” volala Veronika.

„Vy jste řekl lidský řezník. Co to má znamenat?”

Veronika a Karel si vyměnili pohledy. Bavili se spolu česky. Jak to, že jim Roberto rozuměl?

Recepční se ušklíbl.

„Simultánní překlad. Máme tu perfektní informační zabezpečovací systém! Takže, jak jste to myslel, signor Mares?” „Nijak,” vrtěl Karel unaveně hlavou. „Co jsem řekl, to jsem řekl.” „Budete to opakovat před panem Trincim.” „Jak, budu opakovat?” „To, co jste řekl. Lidský řezník.”

Řekla to ona, loupl Karel očima po Veronice. Jenže ji shazovat nebudu. A taky, jaképak shazovat? Říkala, že ji zná nějaký Azzarri. Mě zase zná tenhle teplouš Roberto.

Dechové cvičení opět pomohlo.

„Kde je ten váš Trinci?”

„Pan Trinci přijde,” řekl Roberto důstojně.

„Dobře. My tedy půjdeme a až pan Trinci přijde, zavoláte mi a já si s ním promluvím.”

„Kam chceš jít? Budeme přece tady!”

„Vy nikam nepůjdete,” řekl Roberto pevně. „Budete muset vysvětlit, kdo jste a jaké jsou vaše záměry.”

„Já můžu jít, kdy chci a kam chci!” řekl Karel vztekle, nedbaje dalšího štípance do paže.

„Chcete tedy raději mluvit s policií tam venku?” otázal se Roberto uštěpačně. „Ta bude mnohem méně zdvořilá než já nebo panTrinci!”

Veronika a Karel se na sebe podívali.

„S poručíkem Ragem jsem už mluvil,” řekl Karel. „Rád si s ním popovídám znovu.”

„Tohle na mě nehrajte, pane. Dovedeme ochránit diskrétnost našeho podniku a naši hosté jsou tady v naprostém bezpečí. Jenže to, co se děje dnes, přesahuje všechny meze. Teď už jde o život.

Můžete odejít,” pokrčil rameny, „držet vás nebudu. Obávám se ale, že ve vašem odchodu uvidí poručík Rago dobrý důvod pro to, aby vás zatknul.”

„Proč by nás měl zatýkat? Co mi to tu vykládáte, člověče?” „To vám poví poručík Rago.”

Ucítil její stisk na paži. Už ne prudký, výhrůžný nebo dokonce trestající. Spíš jemný, bázlivý. Otočil se k Veronice. Dívala se prosklenou stěnou do nitra jídelny.

„Karle... To není možné,” šeptala česky. „Vidíš ho taky? To je přece Jack Nicholson!”

4

Karel se ohlédl k jídelně. Před chvilkou byla prázdná. Teď k jednomu stolu přicházel velmi vratkým krokem starý tlustý chlap, dlouhé mastné vlasy rozčepejřené kolem pleše. Nesl na talíři hrušku a bylo vidět, že vynakládá úporné úsilí, aby ji tam udržel. Hryzal si spodní ret a pokaždé, když se zakymácela a zajela k okraji, projel mu tučnými lícemi úšklebek. Dovrávoral až ke stolu a pokusil se odsunout židli, aby si na ni mohl sednout. Tahle dvojitá koordinace pohybů přesáhla jeho současné schopnosti. Hruška sletěla z talíře, pak mu z ruky vyklouzl i talíř, jak se naposledy pokusil hrušku zachránit, letěl vpřed, tím porazil i židli, a to už padal celý, zachytil se ubrusu a strhl ho na sebe i se skleněnou karafou s pomerančovou šťávou, stříbrnými příbory a damaškovými ubrousky stočenými do ruliček a zasunutými do prstenců z ušlechtilého kovu.

Karel se obrátil na recepčního a pak mu pohled sklouzl na Veroniku. Ta stála strnule jako někdo, komu se zjevila Bohorodička a pak zafoukal vítr a přelud byl ten tam.

Recepční diskrétně zakašlal a bezděky mávl rukou, aby naznačil, kam se mají nevítaní návštěvníci dívat. Karel se otočil k nechutnému opilému starci zády, kdežto Veronika se nechtěla vzdát svého snu a dál civěla do jídelny. Bylo vidět, že se to Roberta dotklo, takže sykl, aby ji upozornil na nevhodnost takového chování.

Jenže scéna měla svoje pokračování.

Starý opilecse rozesmál, dalo by se říci ryčně, a hrabal se nahoru.

Nejdříve si klekl, pak se chytil stolu a klopotně vstával, celý pobryndaný pomerančovou šťávou, a jak se tak tyčil na vratkých nohách a řval smíchem, byl to stále víc Jack Nicholson, nositel tří Oscarů, dvanáctkrát nominovaný na zlatou sošku, démon americké kinematografie, filmová hvězda první velikosti pořád ještě i teď, ve věku sedmdesáti let. A ve stavu krajní opilosti.

„Je to on...” zašeptala Veronika. „Vidíš? Říkala jsem ti to. Je to on. Je to Jack Nicholson, viďte?” obrátila se na Roberta anglicky.

„O našich hostech nepodáváme žádné informace, paní,” odvětil Roberto důstojně.

„Poslyš,” řekl Veronice Karel česky, „to je vážně on.”

„No samozřejmě,” řekla překotně a Karel si všiml, že jí vhrkl ruměnec do tváří.

„Tohle je hotel, kde bydlí hollywoodská hvězda.”

„No samozřejmě,” odsekla netrpělivě, nespouštějíc z kymácejícího se giganta oči.

Karel se obrátil k Robertovi a pak se otočil k Veronice.

„Je ti jasné, kde jsme?”

„V hotelu,” řekla roztržitě. Myslela na něco jiného. „Hotel Frenesis. Chrání to tu policie. Je to hotel a není to hotel. Prostě, není pro každého, rozumíš?” „My nejsme každý.”

„Nebuď naivní. Víš, jak to myslím,” řekl Karel. Cítil v zádech Robertův pohled. Najednou si připadal nepatřičně. Obrovský luxus byl cítit ze všech koutů. A před domem stojí na parkovišti Bentley Arnage a kousek dál Lamborghini Gallardo Superleggera. Vklínila mezi ně subáče. Impreza není žádný lidový vozík, zvlášť ne ten jeho model, dvěstěpadesátikoňská turbína. Jenže bentley a lambo jsou cenově i výkonem jinde.

My sem nepatříme, napadlo ho. Třeba je to všechno jenom trapný omyl, zaviněný vrtochy nesmyslu zvaného gépéeska. Je to hotel, ve kterém bydlí Nicholson. Všechno je to tu divné. Názvy ulic neodpovídají tomu, co je uvedeno na mapě. Venku vartuje policie. Vypadá to tu jako začarované místo. Kdysi v televizi dávali pořad o Beatles, vzpomínal Karel. Reportéři se pokusili najít jejich domy. Bloudili krajinou a nejenže se jim nepodařilo Brouky navštívit. Nikdy se jim nepodařilo vypátrat, kde vlastně takový Paul McCartney bydlí.

Tihle lidé k sobě pustí jen toho, o koho stojí. Lidé jako Nicholson.

Zapadli jsme nějakou pitomou náhodou někam, kde nemáme co pohledávat. Prostě, trapné nedopatření. Bylo mu nepříjemné, že se na ně Nicholson prosklenými dveřmi dívá. Nebo spíš, asi se na ně díval, Karel se neodvážil otočit, aby se o tom přesvědčil.

„Je to omyl,” řekl Veronice. „Tady nemáme co dělat.”

„Jak to, že ne?” odsekla netrpělivě. Snad ani moc neposlouchala, co jí Karel říká.

Hrábl po ní a obrátil ji k sobě.

„Tohle není hotel pro normální lidi, pokud je to vůbec hotel.”

„Zavedla nás sem gépéeska.”

„Jestli je to hotel, tak si ho nemůžeme dovolit!”

Dodával až moc naléhavosti do hlasu. Připadal si jako otec, který vysvětluje děcku, že mu nekoupí tuhle hračku, protože je moc drahá. Na kvalitní zboží a dobré zacházení si potrpěl, jenže vždycky si byl vědom hranic. Na subaru imprezu dosáhl, ale na lamborghini neměl. Šest litrů za noc je dost peněz, párkrát ročně si to mohl dovolit. Ale šedesát tisíc by bylo moc a kdo ví, jestli noc v tomhle podniku nestojí ještě dvakrát tolik. Nesmyslně vysoké ceny, to je hradba, která chrání takové Jacky Nicholsony před holoprdelníky a čumily.

Tak je to prosté.

Vyplývá z toho jediné, je potřeba odsud vypadnout, a to tak, že rychle.

Dialog nabýval na spádu a Roberto jen mrkal. Nezasahoval do rozhovoru, jen občas se podíval Veronice za záda, aby sledoval, že se situace v restauraci vrací do normálu.

Dívala se vztekle na Karla.

„Odejděte, prosím,” řekl Roberto tiše. „Počkejte na dvoře na pana Trinciho. Tomu všechno vysvětlíte.” „Na dvoře?” zeptala se nechápavě. „Někde stranou na dvoře. Vzadu,” upřesnil Roberto. Karel zafuněl a Veronika zrudla.

„Ty si z nás děláš prdel. Ty dobytku, ty si z nás děláš prdel,” naklonila se k Robertovi a rozkřikla se mu česky do tváře. Recepční nakrčil ramena vzhůru a udělal krok nazad. Nedovolila mu, aby získal bezpečnou vzdálenost, jak to své žáky učil Bruce Lee. Po každém jeho kroku vzad udělala krok vpřed a přidávala na hlase.

Takje to správné, pochválil ji v duchu Karel. Nemá smysl hádat se v cizím jazyce. I když byla angličtina druhý mateřský jazyk jak její, tak jeho, přece jen se v tom úplně domácím jazyce nadává nejlíp. Ten směšný teplajzníček moc dobře ví, co mu rozčilená mladá dáma sděluje. A jelikož to byl muž bezpochyby bystrý, mohl i pochytit několik slov, která se v jejím projevu opakovala takřka rytmicky, jako kupříkladu slovo prdel, dobytek, nakopat a sráč.

Karla nejdříve napadlo, že by měl Veroniku odvést. Nápad to byl bezesporu rozumný, ovšem bez pomoci přinejmenším dvou silných mužů těžko uskutečnitelný. Nepomohlo by ani chlácholení, jelikož Veronika nevnímala nic kolem sebe, jenom svůj hněv, který narůstal v procesu, jemuž se odborně říká samonasírání. Navíc, jakékoli chlácholení by mu nešlo od srdce, protože to, co tady Roberto předvedl, byla prapodivná habaďůra.

Co tady ten chlap hraje? Zároveň je vyhazuje a zároveň nechce pustit ven. Pořád mele něco o nějakém Trincim. Ten chlap tu samozřejmě není. Každá hra má svůj smysl, cíl, nějaký bod, k němuž je vedena. V téhle hře na vyhazov a na zůstanou žádný smysl neviděl.

Veronika o smyslu či nesmyslu nepřemýšlela. Chrlila svoji náladu do tváře sinalého recepčního veškerou silou své nemalé výřečnosti.

„Bravo!” ozvalo se jim za zády.

Otočili se. Kolébavým krokem sem vplouval Jack Nicholson. Teprve teď si všimli, že je v pyžamu a županu nedbale převázaném hedvábnou šňůrou. Smál se, až mu slzy tekly po tvářích znetvořených šeredně zvětšenými póry. Táhl z něho pach potu, moči a natráveného alkoholu.

„Bravo! Bravo, mladá dámo! Jen mu dej, tomu dobytkovi. Copak ti provedl náš pan Roberto, že mu tak úžasně meješ prdel? Copak provedl ten zkurvenej mamomrd? A jakým jazykem mu nadáváš?”

„Dobrý den, pane Jacku,” ukláněl se Roberto. „Všechno je v pořádku, buďte ujištěn. Jen malé nedorozumění. Račte se uklidnit.” Podíval se do jídelny, kde dva číšníci hbitě prostírali před chvilkou zdevastovaný stůl. „Nedejte se rušit. Všechno je v pořádku, dáma už pověděla, co má na srdci...”

V tu chvilku už Veronika vskutku mlčela a třeštila na Nicholsona oči.

„Ta toho měla hodně na srdci!” burácel Nicholson v novémzáchvatu smíchu. „Něco takovýho jsem už dlouho neslyšel, fakt. To bylo úžasný. Poslyš, ty smrade, naser ji ještě jednou. Rád bych to slyšel znova.”

„Tohle je hotel,” řekla Veronika. „A ten chlap...” „Na toho chlapa se vyser, zlato,” řekl Nicholson. „Pobavila jsi mě, a to se hned tak někomu nepodaří. Dovedu bejt uznalej. Slyšíš, blbečku? Dáma je můj host. Bude tu tak dlouho, jak se jí bude líbit.

Rozuměl?”

„Ano, pane,” přikývl Roberto.

„Jsme dva,” řekla Veronika. „Jste velice laskavý, pane Nicholsone, ale...”

„Oba jsou moji hosti. Pojďte. Kde bydlíte? No jasně, vy nebydlíte.” „Máme plně obsazeno, pane Nicholsone,” řekl Roberto pevně. „Plně. Do posledního místečka.” „Pro stálýho hosta jako jsem já je tenhle hotel prázdnej, je to jasný?”

„Pane Nicholsone, velice si vážíme přízně, kterou jste nám...” „Je prázdnej!”

„… a vaše přítomnost je vyznamenání, je pýcha našeho podniku.”

„Říkám ti, že je prázdnej, jinak se postarám, abys ještě večer sbíral hovna v Píča la Guardia.” Povytáhl obočí nad levým okem a s rukama pozvednutýma dlaněmi nahoru upřel zrak na Veroniku. „Tady ve Florencii je určitě nějaká Píča la Guardia. Co myslíš, zlato?”

„Nevyznám se ve Florencii. Jsem tu poprvé.”

„Tak to jsi padla na toho pravýho. Já znám Florencii jako vlastní prdel. Vlastně líp, protože si na prdel nevidím. Ukážu ti tady. všechno. I tu Píču najdeme, za to ti ručím.”

Veronika se rychle podívala na Karla.

Ten tu stál a vnímal ledový hněv, který mu stoupal od nohou k žaludku a dál do hrudi, uhnízdil se kolem srdce a šel výš, až k hrdlu, přešel přes tváře do čelní dutiny a pak zaplavil celý mozek.

Tohle ožralé hovado mi chce přefiknout ženskou, opakoval si. Kolik mu vlastně je? Sedmdesát mu jistě už bylo. Smrdí. Je hnusnej.

Jenže je to Jack Nicholson a já jsem jenom Karel Mareš.

Je možné, aby Veronika naletěla na odporného starého chlapa jen proto, že je slavný?

Nicholson se k ní naklonil a něco jí pošeptal. Zasmála se.

Roberto se k němu přitočil, jemně ho uchopil za paži a otočil stranou.

„Pane Mareši, odveďte svoji paní.”

On ví, jak se jmenujeme. Řekl mu to ten jeho fízlovský počítač. Zvedne telefon a zavolá do redakce nějakého bulvárního plátku. Řekne jim, že u nich v hotelu Nicholson přefik Veroniku Sekerovou.

Plátek se nebude zajímat o Veroniku Sekerovou. Filmová hvězda?

Ano, v Česku. Venku neznamená nic. Je v titulcích na sedmdesátém místě, hned u taxikářů a vedle Pepíčka, co běhá pro pivo. Ovšem Nicholson, o toho by se plátek mohl zajímat. Je jedno, koho přefik, hlavně že je to Nicholson.

Karel se ohlédl. Nicholson držel Veroniku kolem ramen, dál jí něco špital a ona se smála. V očích už neměla únavu, to rozhodně ne.

Všimla si, že se na ni Karel dívá.

Lehce zvedla pravou ruku, zamávala mu prstíky a pak se Nicholsonovi vymkla z obětí a otočila k němu obličej. Něco mu bezhlesně řekla. Měl pocit, že mu řekla „tak příště”.

Zasmál se a pokýval hlavou.

Přiběhla ke Karlovi.

„Tak jdeme pryč? Nelíbí se mi tu. Tady blbě hrajou.” „Myslel jsem, že se dobře bavíš,” řekl stroze. „Nebuď koženej. Snad si nemyslíš, že bych mu dala?” „Skoro to tak vypadalo,” odpověděl už o poznání vlídněji. „Slepej by si to mohl myslet.” „Slepej je vůl. Pojď. Vypadneme odsud.” „Venku je policie.”

„No a co?”

„Sbalí nás.”

„Karle, nebuď blázen. Za co by nás mohli sbalit? Jsi unavenej, brouku. Policie na nás nemůže. Oni jenom nechtěli, abychom se jim tu motali. Pojď. Jsme na výletě a chceme se bavit.”

Ještě jednou se podíval na kymácejícího se Nicholsona.

„Ale ten dobytek...”

„...je starej a odkecanej. To víš, že jsem na něho byla milá. Jako holce se mi o něm zdálo. Jenže to už je dávno. Jdeme!”

Odcházeli. Znovu zazvonil ten telefon, ukrytý v hloubi recepčního pultu.

„Hotel Frenesis,” uslyšel Karel Roberta.

Ztuhl.

„Nevšímej si toho,” řekla mu šeptem.

„Si, signor Trinci,” pokračoval Roberto. „Comprendo, signor Trinci.” „Já tomu Trincimu strčím do prdele paraple a otevřu ho,” šeptal Karel.

„Uděláme to spolu. Všechno budeme dělat spolu. Jako vždycky,” šeptala.

Vcházeli do předsíně, když uslyšeli Robertovo volání.

„Signor Mares, signor Mares!” Otočili se.

„Zdá se, že se uvolnil jeden pokoj,” řekl Roberto. „Jaký?” zabreptal zmateně Karel.

„Číslo sedm, s vyhlídkou na město. Krásný pokoj, mohu pána ujistit.”

„Cože?” zaburácel Nicholson, který právě odcházel a slyšel Robertova slova, když byl mezi dveřmi do zimní zahrady, „uvolnila se sedmička?”

Roberto se snažil nevšímat si opilého velikána. Bylo to těžké. „Říkal jsi, že se uvolnila sedmička?” „Ano, pane Nicholsone.”

„Tak vidíš, uvolnila se sedmička,” oslovil velikán Karla.

„Nejspíš to znamená, že máme kde bydlet.”

„Ty hovno víš, co to znamená. To znamená, že se na tohle hovado musí pořádně zařvat. Ty se musíš nasrat a on se posere, tohle je ta metoda, rozumíš?”

„Pane Nicholsone, jsou určité meze...” řekl Roberto.

„Nejsou žádný meze! Jen posranost!”

„K emocím už nejsou žádné důvody, pane Nicholsone,” řekl herci Karel. „My bydlíme, a teď jde o to, abychom se usadili rychle. Jsme mrtví únavou.”

„Vždycky jsou důvody! Nemáš žádnej důvod? Tak já ti ho dám, ten důvod k emoci. Rozbiju ti držku!”

Brunátněl v obličeji a natahoval do sebe vzduch.

To ožralé hovado se chce rvát, žasl Karel. Podíval se na Veroniku. Takovému magorovi by chtěla dát, kdyby na ni lusknul prstem. Ženské, to je strašná pakáž!

Ze zimní zahrady se vynořili dva mladí muži v bílých košilích a fialových vestách a bez okolků popadli Nicholsona každý z jedné strany a vtáhli ho dovnitř.

„Vám taky rozbiju držky!” slyšeli ho křičet, když už ho číšníci zatáhli mezi oleandry.

„Pan Nicholson je vážený host,” pravil Roberto, hledě k zemi.

„Nepochybně,” pokrčil rameny Karel.

„ I vy jste vážení hosté, od této chvíle. Příkazy pana Trinciho jsou jasné.”

„Kolik v té sedmičce stojí noc?”

„Jsme zařízení specifického typu,” řekl Roberto. „O ekonomickou stránku se nestarám. Pan Trinci mi nařídil, abych vás uvedl do pokoje číslo sedm. To je podstatné. Prosím o klíče vašeho vozu. Dopravíme vám zavazadla do pokoje a Tony vám zaparkuje auto v garáži. Tudy, prosím.”

Podal Karlovi kartu pro elektronický zámek a ukázal do chodbičky, kudy sám prve přišel do místnosti.

Vyměnili si pohledy. Jedna karta pro dva lidi? Zvláštní móresy mají v tomhle hotelu!

„Takhle barvitý výlet jsem si nepředstavovala,” řekla Veronika. „Kolik to bude stát? Ale co. Kašlem na to. Pro jednou si můžeme dovolit všechno. Hlavně, že se už nehádáme. Nevím proč, ale mám najednou skvělou náladu. I když jsem přišla o to nejcennější.”

„Cože?”

„Nemůžu najít merlin.”

„Koupím ti pořádnou gépéesku. Tohle byl nějaký reklamní šmejd firmy Mobilia.”

Rád řekl, že je to šmejd. Dostala ho od těch nafoukaných amerických filmařů. Ne, neposmíval sejí, že zčistajasna celý projekt odvolali a odtáhli z Prahy jako banda komediantů. Tak to v kumštu chodí. On sám měl za sebou taky pěknou řádku trosek úžasných projektů.

Ale rejpnout si snad můžu, ne? Takže reklamní šmejd.

Jindy by vyletěla a začala by ječet. Na to ale už byla moc unavená. Chvilku zaváhala.

„Nejspíš mi ho ukrad ten řezník.”

„Řezníci kradou jinak,” namítl. „ Gépéesky si kupujou z nakradeného.”

„Tenhle navíc řeže lidem hlavy,” řekla s úšklebkem. „Kašlu na gépéesku. Hlavně že všechno dobře skončilo.” „A že se nehádáme,” řekl.

„Ale že jsme se pohádali! Já tě zabiju, kreténe...” imitovala sama sebe.

Musel se tomu zasmát, tak to bylo přesvědčivé. Co je to platné, je to dramatická umělkyně.

Já taky myslel na to, že ji zabiju. Vnitřně. V hloubi duše, nahlas bych to neřekl. Jsem už takový.

„To byla jen taková vložka. Teď už nás čekají jen příjemné věci.”

„Pokud se o nějakou mohu postarat,” řekla a usmála se, „ráda to udělám.”

Ve vzduchu byl ještě cítit Nicholsonův pach. Když vešli za Robertem do chodbičky, vystřídala ho vůně leštidel a čisticích prostředků a ve výtahu, tam už visely ve vzduchu jen molekuly drahých parfémů.

Ozvalo se diskrétní zakašlání. Z recepce vešel do chodby ramenatý blondýn s dlouhými vlasy hladce sčesanými na stranu.

„To je Tony. Dejte mu, prosím, klíče od vozu,” požádal Roberto Karla. Blondýn převzal klíče a uklonil se. Roberto pokynul a vedl je dál. Nastoupili za ním do výtahu. Recepční se diskrétně odvrátil, když viděl, že se madame k pánovi blíží se zjevným úmyslem ho políbit. Dělal, že to nevidí, ale musel to vidět, protože na stěnách zdviže byla zrcadla. A kdo ví, kdo to všechno ještě viděl prostřednictvím objektivu kamery, vsazené do rohu nad dveřmi.

5.

Ze sprchového kouta se valila oblaka páry. Zrcadlo se zamžilo, a když si toho Karel všiml, napsal na něj prstem:

JSME VE FLORENCII!

MILUJU TĚ.

Veronika se radostně cachtala a prozpěvovala si při tom. Karel se pokusil vtáhnout ji do postele hned poté, co odešel Roberto a oba chlapíci, kteří přinesli zavazadla, její objemnou samsonite tašku a jeho kufřík s košilemi. Když se v Praze chystali na cestu, smála se mu, že trvá na kufříku.

„Itálie, to jsou dokonalé košile,” vysvětloval jí. „Můžeš být mafián, můžeš být podvodník, můžeš být úkladný vrah, který zabil svoji babičku a snědl ji a všechno ti bude odpuštěno, pokud ovšem budeš chodit v dokonalé košili a vyčištěných botách.”

No a košile se v tašce zmačká, to je přece jasné.

Pokoj číslo sedm byl náramný. Velikým oknem viděli přes šlahouny vistárie celou Florencii. Kupoli Dómu měli rovnou před sebou jako veliký Venušin prs, věž Signorie byla snad i zamýšlena jako falický symbol. Město se rozprostíralo jako stůl s hodně pomačkaným a potrhaným červeným ubrusem. V pozadí se táhly kopce, netečné k veselému městskému hemžení. Co všechno spatřily, od chvíle, kdy Julius Caesar město založil jako odpočinkové místo pro své veterány! Dnešní Piazza della Repubblica leží v místech, kde mělo svůj střed Caesarovo městečko postavené podle řádu legionářského tábora.

Tam někde že stály barikády, tam že se rvali radikálové s policií? Tam snad praskaly granáty se slzným plynem? Nepravděpodobné.

Město bylo růžové a ve vzduchu se tetelila vůně pryskyřice.

Pod oknem byl psací stůl s mramorovým a mosazným psacím náčiním. Uprostřed vyleštěné desky ležela podložka ze zeleného safiánu s tlačenými okraji. Na ní byly připravené dopisní papíry s emblémem velkého písmene F v pravém horním rohu.

Pravda, nikde nebylo uvedeno jméno hotelu Frenesis.

U stolu stála židle od Bussandriho ve stylu Ludvíka XVI., na pohled strohá svým přísně geometrickým řešením, obdélníkovým opěradlem a sedákem jen vpředu jemně zaobleným, jinak též obdélníkovým. Kulaté nohy byly vsazeny do maličkých kostek v rozích a dole byly ozdobeny soustruženými bambulkami. Potah byl ze starorůžového saténu. V koutě stálo podobně řešené křeslo, to už bylo zdobnější, s rozmarně prohnutými područkami. Stejné křeslo stálo vedle dveří, na druhé straně od stolku na kufry. Od Bussandriho byla i postel o rozměrech dvakrát dva metry, bez jakéhokoli nepříjemného příkopu uprostřed, jak se dalo tušit pod nastlanými přikrývkami a přehozem. Na nočních stolcích stály mosazné lampičky a pod nimi, jak jinak, bible. Ani v tomto hotelovém pokoji nechyběla televize, tato ovšem byla plazma od Löweho o šířce přesahující jeden metr.

Stěny byly potaženy brokátem podobného odstínu jako potah křesel.

Veronika přivítala tento festival luxusu jásotem. Takřka v tanci ze sebe stahala oblečení a prádlo a rozházela je po koberci připomínajícím tlustou vrstvu bílého mechu a nahá jako sošná bohyně, jakých je dole ve městě rozeseto nespočet, vplula do sprchy.

Karel pak chvilku stál nad odhozeným prádlem a s potěšením do sebe vstřebával její tělesnou vůni, stoupající v teplém vzduchu.

Ženské dělají chybu, že se před milováním sprchují, uvažoval. Ale to jim nikdo nevysvětlí. Dělají to po staletí.

Otočil se, aby si vybalil košile a prádlo z kufříku a naskládal je do polic ve skříni. Pak se začal také pomalu svlékat. Sako Burberry's pověsil na ramínko a flanelové kalhoty pečlivě vyvěsil pomocí speciálního kalhotového závěsu, který zde samozřejmě nemohl chybět. Triko a spodky s ponožkami, to vše čpící potem nashromážděným za dobu dlouhého putování, také složil a nacpal do igelitového vaku. Pak vešel nahý do koupelny a oblékl se do huňatého koupacího pláště s velikým zdobným písmenem F na kapse. Visel tu ještě jeden takový plášť. Do toho se zabalí Veronika, až se vybatolí ze sprchy.

„Jsi tu?” křikla na něho.

„Samozřejmě, miláčku.”

„To byl nervák, co?”

„Zatracený merlin,” řekl. „Zatáhl nás sem on.” Řekl to jakoby nic, skoro ledabyle. A hned, jak to řekl, si uvědomil, že udělal chybu. Poprvé si jeho rýpnutí nevšimla. Teď ano.

Mlčela a odpověděla až po několika vteřinách, velmi studeně. „Bez něho bychom spali někde v zastrčené uličce jako skrčenci v autě.” „Já to tak nemyslel.” „Vyletělo to z tebe.”

„Já nic nemyslel. Jen jsem řekl, že nás sem přivedla gépéeska, a to je pravda.”

„Vidíš? Zase začínáš tu pitomou malichernou hádku.”

Zatracená svinská gépéeska, pomyslel si. Jiný chlap by ji vyhodil z okna. Já jsem velkoryse strpěl, aby si ji vzala s sebou. Neřekl jsem ani slovo proti tomu krámu. No a teď jsem jen řekl, že nás gépéeska zatáhla do hotelu Frenesis, tečka. Merlin od těch podvodnických filmařů.

„Ne. Nic nezačínám,” pokusil se obnovit smír. „Už se o gépéesce nezmíním. Nikdy.” „Karle...” řekla výhrůžně.

„Stop! Reset! Obrátíme list!”

Ze sprchového kouta slyšel jen šumění vody.

Ozvala se až za chvíli.

„On mě znal,” řekla.

„Kdo? Nicholson?”

Ze sprchy zazvonil smích.

„Ale ne Nicholson. Ten legrační Azzarri, co o sobě říká, že je lidský řezník.” „No jo znal. Tebe zná každý.”

Myslel to vážně i ironicky. Od té doby, kdy dostala hlavní roli v seriálu Byl jednou jeden dům, musela chodit na ulici zabalená do šátku a krytá černými brýlemi. Byla známá i před tím, ale to správné šílenství začalo až s datem zahájení seriálu. Zlobila se, že ji lidé obtěžují, a myslela to upřímně. Zároveň by ji ale ranilo, kdyby ji přestali obtěžovat. Kdyby si mohla troufnout jít nakupovat do Alberta bez černých brýlí.

Kdyby z ní byl no name, jako je každý druhý.

„Tady jsme v Itálii. Tady mě nemohou znát.”

„To dělají ty počítače,” řekl. „Recepční mi taky říkal signor Mareš. Něco si přečetlo číslo a našlo si v registru majitele auta. Běžná rutina. A bude hůř. Anebo...”

„Nebo co?”

„Nás nabonzoval ten tvůj merlin.”

Prohlížel se v zrcadle. Měl kruhy pod očima a šedavé tváře. Hned nad etažérkou bylo kulaté zvětšovací zrcadlo. Naklonil se k němu a znechuceně couvl.

Vrásky. Jizvy po akné, póry zalepené špínou, některé zanícené.

Takhle nás vidí mladé holky, ty s dobrýma očima, uvědomil si.

„Oslovil mě jako Veroniku,” řekla a nesmála se.

„Říkám ti, že to je trik. V Paříži u Maxima měli chlápka, který si zapamatoval každou tvář a každé jméno. A pak po letech tě uvítal, buďte vítána, madame Sekera! Dnes to svedou počítače.”

„Ten řezník...”

„To byl zaměstnanec hotelu. Dostal echo.”

„Ale...”

„Jinak to nemůže být, Veroniko. Je to logické.”

Příběh musí mít logiku, uvažoval. Také náhoda ji má. Nesnese nahodilost. Náhoda je kauzalita tak komplexní, že na povrchu nejsou její vazby vidět.

„Bylo to divné, když mi řekl Veroniko. Nic takového jsem nezažila.”

„No vidíš, všechno je někdy poprvé. Jako setkání s Nicholsonem.” „Jsi protivný.”

„Nejsem. Copak jsi s ním už něco měla?” „Ty jsi fakt protivný!”

Zavřela vodu a otevřela posuvné dveře sprchového koutu. Stála tam v oblaku páry jako rudá, dýmající a hodně naštvaná bohyně.

„Vypadáš báječně!” zaradoval se a vztáhl k ní ruce.

„Jdi ode mě. Nesahej na mě. Řekla jsem ti, abys s tím nezačínal.”

„Já si nezačal, ty jsi začala koketovat s Nicholsonem,” neubránil se.

Tak je to vždycky. Jakmile je nahrávka na smeč, hřích ji nevyužít. Pak by si člověk raději dal pár facek. Vztekle popadla ručník a začala se utírat. Tohle není nejlepší milostná předehra, napadlo ho. „No tak, Veru...”

„Nemluv na mě.”

„Podívej, jak je to tu krásné. Jsme tu spolu. Tam je Florencie, hned za tím oknem.”

„Jenže před tím oknem je nechutný žárlivý chlap. Nic jsem neprovedla. Nezavdala jsem žádnou příčinu, ani tu nejmenší.”

Řekla jsi mu „tak příště” a tvářila ses, jako kdybys ho tam už napůl měla, blesklo mu hlavou.

Tak tohle říkat nebudu. To bych mohl rovnou balit kufr. A odjíždět, sám, zatímco ona by tu zbyla sama. Ne úplně sama. Sama s Nicholsonem.

Je to stará vysloužilá celebrita, opakoval si. Ostatně, tak se měl jmenovat ten film, co v něm Veronika měla hrát. Celebrity. Neznal jeho scénář, agentura Veroniku neseznámila ani s námětem. Scénáře dostávají k posouzení jen velké hvězdy. Ty si vybírají příběh. Celebrity místního významu na to nárok nemají. Pro ně je to zakázka, ber, neber.

Když z Celebrit sešlo, pohádali se. Křičel na ni, že je pitomá. Měla trvat na smlouvě a nebavit se s nimi bez papíru v ruce, řval na ni. Měla mu říct všechno? Karlovi se nedá vyklopit celá pravda. Bránila se, jak to šlo. Vyčetla mu, že jí nepřeje úspěch. Je třeba riskovat. Kdo chce vyhrát, musí si koupit los. Takže do toho šla bez smlouvy. Vysmál se jí. Jak dlouho si bude losy kupovat? Prosadí se jen tvrdým čelem.

To ovšem narazil. Veronika má víc než dostatečně tvrdé čelo, hlavně při srážkách s ním. Vysmála se mu. Jak se on prosadil na mezinárodní scéně? Stal se z něho druhý Kundera? Kdo o něm ví na západ od Chebu?

Tak to byla scénka!

Řekli si tenkrát hodně hnusných věcí. Celou noc to trvalo. Druhý den to vypadalo na rozchod. Nakonec přišli oba jakž takž k rozumu. Mír? Dejme tomu příměří. Půl roku to trvalo. Nakonec se rozhodli, že si udělají prázdniny. Oba jsou přetažení, unavení. Pojedou na výlet někam, kde je to krásné a kde je pohoda.

Na merlinu hledali nabídky. Bylo to fakt šikovné pédéáčko, ten merlin a Veronika s ním uměla dobře zacházet. Rozhodli se podle něho, docela rychle. Pojedou do Florencie a tam se smíří, aby všechno bylo jako dřív. No a teď jsou tady.

První, na koho narazí, je Jack Nicholson. A ona? Záleží jí na vztahu? Ne. Může se z toho hnusáka zbláznit. Kdybych tu nebyl, už by mu vlezla do postele.

Ani bych jí to nemohl tak moc vyčítat. Co bych udělal já, kdyby na mě nastoupila dejme tomu Demi Moore a tahala mě do postele tak brutálně, jak to udělal Jack? Byla by to nevěra?

Už dávno přestal počítat, s kolika ženami byl v posteli. Stalo se mu několikrát, že se na něho zadívala nějaká žena, pozdravil ji, ona odpověděla. Dávala mu najevo, že se znají, ale marně pátral v paměti, odkud by to mohlo být. Pak se rozpomněl, třeba za hodinu za dvě nebo dokonce druhý den, tvář mu vyplula ze zapomnění, no ovšem, znali se z postele. Trapné a zábavné zároveň. Jednou přijde doba, kdy nějaké vyspání nebude mít žádný význam, jako dnes nikdo nedělá vědu z toho, že někdo jde s někým na kafe. Soulož nevytváří žádný vztah, je to jenom druh komunikace. Takže i kdyby se Veronika s Nicholsonem nakrásně vyspala, neměl by proč žárlit. Neuteče s ním. On si ji nevezme s sebou do Ameriky. Kdyby masturbovala a dívala se při tom na jeho portrét, byl by to důvod k žárlivosti? Snad k smíchu, ale k žárlivosti ne.

A stejně bych byl nasranej, kdyby mu dala, pomyslel si.

„Já vím. Promiň. Jenže nejsem odlitek z betonu. To víš, že žárlím. Proč? No protože tě miluju.”

Teprve teď si všimla nápisu na zrcadle. Byl už málo zřetelný, nová vrstva páry překryla písmena. Chvilku se na nápis dívala a pak se pomaličku ke Karlovi otočila.

„Tak dobře. Já ti toho Nicholsona odpouštím.”

To aby se člověk z těch ženských posral. Ona flirtuje s chlapem před mýma očima a odpouští mi. Měl bych jí pořádně nafackovat. Ale pak už by mi nedala tuplem.

Dotkla se jeho hrudi konečkem ukazováku.

„Jsi lepkavej. Smrdíš. Jdi taky do sprchy.”

Naklonil se, aby ji políbil. Uhnula.

„Chci voňavýho.”

Zacouval tedy do sprchového koutu a pustil kohoutek. Přimhouřil blaženě oči. „Super! Super!” hulákal.

„Je to tady fakt moc hezký,” křičela na něho. Škvírou se dovnitř sprchového kouta prodrala její vůně. To už na něho bylo moc a ztopořilo se mu přirození. Potěšilo ho to. Namířil si na něj proud sprchy.

„Jedeš... Kuš!” řekl.

„Co povídáš?”

„Nic, já jen tak,” odpověděl se smíchem.

„Je to tu strašně krásný. Myslíš, že tohle všechno je v ceně? Nebo budou chtít nějaký příplatek?”

„Je mi to jedno. Ať chtěj co chtěj. Stojí to za to.”

„Máš pravdu,” odpověděla. „Tak dělej. Počkám na tebe v postýlce. Hoď sebou, nebo usnu!”

Tak to by ještě chybělo. Nejdřív policajti, pak idiot recepční otravuje s nějakým Trincim a lustruje si je přes kameru a počítač. On si dal přeložit, co si česky povídají! Do toho ožralej prasák a nakonec ještě spící panna. Musím ji držet při životě.

„Veru, chtěl jsem se tě zeptat...”

Neodpověděla.

Ze sprchy mě nemůže slyšet, voda dělá hluk. „Veroniko!”

Žádná odezva. Popadl tedy flakón s tekutým mýdlem a pořádně se namydlil, v podpaží a na přirození. Tady trochu přitlačil, aby obnovil opadající erekci. Podařilo se mu to velmi dobře. Bylo mu ve sprše náramně. Těšil se na Veroniku, na její objetí, na její vláčnou něhu. Hladil si přirození a představoval si, jak do ní vniká.

Nesmím to přehnat, pomyslil si. To bych to vymňouk, kdybych se odbyl ve sprše!

Přišlo mu to legrační a těšil se, že jí o tom bude vyprávět. Věnoval se tedy své hrudi, měl ji pěkně vypracovanou z posilovny. Záleželo mu na ní a měl rád, když ho po ní hladila. Jestlipak už je v posteli? Doufal, že ne. Představoval si ji, jak stojí u okna a dívá se na to nádherné město. On otevře dveře a půjde tiše k ní. Ne tak tiše, aby ji vylekal. Bude to jen hra, nebo spíš předehra hry, která přijde. Popadne ji za ramena a přitiskne k sobě. Bude se přes ni dívat na Dóm a pak bude hladit oba dómy na její hrudi.

Zafuněl a prudce po sobě roztíral růžovou pěnu.

Už to nebudu protahovat, sakra, tohle není k vydržení!

Smyl ze sebe pěnu a s trčícím údem vystoupil ze sprchového koutu a nahý a mokrý vešel do pokoje.

Byl prázdný.

6.

Veronika vyšla z koupelny zachumlaná do froté koupacího pláště. Byl huňatý, hřejivý, přitáhla si ho těsně k sobě, aby ji obepínal přes prsa a přes zadek. Měla to tak ráda před milováním, cítila se hubenější.

Zasmála se, když se rozpomněla na Jacka, toho starého satyra. Z úst mu páchl zkažený alkohol, jako by to byla popelnice, kam vylévali zbytky po nějaké pijatice. Vlasy a vousy měl slepené pomerančovou šťávou a ta kombinace ovocné vůně a alkoholického pachu byla prostě děsná. Hnusnej, to bylo jediné slovo, které dokázalo ve stručnosti a jednoduchosti vyjádřit podstatu dojmu, který z něho měla.

Jenže, co je to platné, i kdyby měl na sobě kaši z rozemletých shnilých kaprů a šaškovský nos na gumičce pověšený na čele, čišelo z něho sebevědomí chlapa, který dokázal posadit svět na prdel. Měl to v očích, v úsměvu a nic na tom, že mu z levého koutku úst šly maličké bublinky. Nedělal nic kvůli dojmu. Upadl na držku a smál se tomu. I kdyby byl desetkrát opilejší a poblil se a posral, pořád by to byl Jack Nicholson, který si šel třikrát pro sošku Oscara a tucetkrát na ni byl nominovaný. Nicholson, hnusný a ožralý, byl první hvězda nejvyšší velikosti, se kterou se potkala takhle nablízko.

Zdrtilo ji to. Měl to v sobě, otisk čtyřiceti vítězných let před kamerou.

Já těch let mám půlku. Vždycky jsem měla úspěch, uvažovala, už jako patnáctiletá holka, když jsem tančila jako hříbek v Lišce Bystroušce. Už tenkrát mě chtěl přefiknout kapelník a že jich bylo před ním i po něm, co by chtěli! Jenže i kdybych dostala Thálii a všelijaké ty jejich globusy a Zlaté Prahy, co je to platné. Teď, když viděla Jacka zblízka, jaksi mimo protokol, doslova v soukromí, uvědomila si, že to, co v něm je, není jen oslnivé, jen podmanivé. Je to zdrcující. Jako by v sobě měl atomovou bombu a ta světélkovala, nebo co vlastně ty bomby dělají, a to její světélkování zabíjí.

Tak trochu mě zabil, říkala si. Za chvilku vyjde z koupelny Karel, můj milý, pozorný, úspěšný, imponující manžel. Obejme mě a odtlačí k psacímu stolu, tomu krásnému stolu s koženou podložkou na psaní. Karel rád začíná milostné hry vestoje. Když má upito, někdy ztrácí soudnost a začíná si i tam, kde by neměl, v telefonní kabině v restauraci, v koutě průchodu, někde za dveřmi. Takhle je kdysi nachytal fotograf z Blesku. Zpod vyhrnuté sukně jí svítil zadek.

NEBOJÍŠ SE NASTYDNUTÍ, VERONIKO? ptal se titulek článku, ve kterém se obecenstvu sdělovalo, že Veronika Sekerová (35) chodí naostro, tedy bez kalhotek, a že to dělá od té doby, kdy je vídána se známým spisovatelem Karlem Marešem (42). A to mohla být ráda, že nezveřejnili všechny snímky, které tam tenkrát v Savarinu fotograf stačil napráskat za ty tři vteřiny, které mu Karel nechal k výkonu práce, než z ní stačil vytáhnout přirození, zastrčit ho do poklopce a skočit po něm. Byla to tenkrát opravdu hustá příhoda a měla dva pozitivní důsledky. Veronika začala mít Karla doopravdy ráda, protože byl poprvé spontánní, divoký a rozhodný, tedy už žádný Pan Přesný a Pan Opatrný. No a ona dostala dva týdny nato hlavní roli v seriálu Byl jednou jeden dům. Kvůli tomu, že si to rozdala v kamrlíku na smetáky ve vinárně Savarin a nechala se u toho vyfotit? Nebo proto, že měla talent a charisma a profesionalitu a zkušenost a krásu a podmanivost a ještě To Něco Navíc?

Usmála se a pohladila dlaní desku stolu. Tentokrát to nebudou hliníkové štafličky, na kterých se sušily špinavé hadry na podlahu. Bude to deska stolu, který byl jistě tak drahý, že by ho nepořídila ani za cenu nábytku z jejího někdejšího půdního bytu v ulici Ve Smečkách. Opře se o její hranu zadkem a bude Karla dráždit stehnem v rozkroku. Tak to má její milý rád.

No a Jack, ten je tady někde poblíž, pod stejnou střechou.

Zachvěla se, když si to uvědomila. Je to tak. Ona s Karlem má pokoj ve stejném hotelu jako Jack Nicholson. Krubnerka se zblázní, až jí to v šatně jen tak mezi řečí poví. Bydleli jsme v druhém patře a Jack v prvním. Měl vztek, že máme lepší výhled, bude vyprávět. A Krubnerka řekne, jaký Jack? No přece Nicholson, odpoví ona a udiveně se na ni podívá pohledem číslo osm, vyjadřujícím podiv nad něčí nedovtipností. A kdo to zatáh, ty snad, zeptá se Krubnerka a ona odpoví, že všechno zařídil Karel.

Ale vážně, kdo to zatáhne?

Krubnerka má pravdu. Tedy, bude mít pravdu, až se s Karlem vrátíme do Prahy a já zase pojedu do robotárny a vrátím se do té šatny zasmraděné vystydlým kouřem, Krubnerka hulí a má z toho šedivou pleť a smrdí jí vlasy, kdo to zatáhne?

Ten teplajzník Roberto nás sem pustil a neříkal nic o tom, kolik tu stojí nocleh.

Hotel není pro všechny, jen pro někoho, říkal ten srandovní Azzarri. Cena peněz není podstatná, to taky říkal. No a pak mlel něco o nějaké zkoušce. První zkoušku jste splnili, řekl, jste uvnitř, a ne venku. No a teď jsou v pokoji číslo sedm a chystají se na milování. Znamená to, že splnili druhou zkoušku?

Kdo ji splnil, já, nebo Karel? Nebo snad oba?

Padla na ni tíseň.

Budu dělat blbou, řekla si. Vždyť to všechno zavinil Karel. Ať si to vylíže a zaplatí. Kdyby bylo po mém, řekli bychom, spletli jsme si hotel, jedeme jinam. To on si vymohl, že tu bydlíme.

Pokývala hlavou, aby se přesvědčila, že tak to je, a ne jinak.

Bylo jí najednou v pokoji těsno. Obešla tedy stůl a pokusila se otevřít okno, to nádherně vyleštěné okno vroubené šlahouny vistárie, za kterým byla vidět Florencie, město starobylé už v té době, kdy ta legrační tlusťoška Libuše vylezla na skálu na Vyšehradě a povykovala tam něco o slávě, která hvězd se dotýká. Co ta mohla vědět o slávě, co mohla vědět o hvězdách!

Páčka byla zaseklá, okno nešlo otevřít.

Jako v Americe, tam taky mají blokovaná okna kvůli klimatizaci. Zkusila se nadechnout.

Zmocnila se jí nějaká divná úzkost, a pokoj, ještě před chvilkou až zbytečně rozlehlý, jí připadal horší než sklep u babičky Trnkové v Liběchově. Zdálo se jí, že je v něm málo vzduchu. Šla tedy ke dveřím, aby je pootevřela a pokusila se vyvětrat.

Byly zamčené.

Rozhlédla se, aby našla hotelovou kartu. Ten teplajzník Roberto ji držel v pravé ruce a říkal „bude se vám tu líbit, je to jeden z našich nejlepších pokojů”, když tak podivně otočil hned potom, co ho zavolal jeho šéf pan Trinci. Kartu převzal Karel. Kam ji dal? Nejspíš ji položil na uvážlivě vybrané místo, kde bude po ruce a vždycky ji tam najdeme. Takhle Karel ukládal klíče od vily a od aut a od své motorky a ukládal i nářadí a vůbec všechno.

Takže nejspíš uložil i kartu.

Jenže kam? Do skříně, když tam ládoval ty svoje srandovní naskládané košilky?

Ztěžka oddychovala. Rozvázala si pásek, který poutal koupací plášť. Vzduch jí příjemně ochladil tělo, jenže to nebyl čerstvý vzduch.

Třeba je jedovatý. Třeba měl Karel pravdu a tohle je Červená krčma, jak o ní vyprávěl. Natáhnou dovnitř hosty a pak je zabijí. Dají je sežrat prasatům.

Nebo dokonce je snědí sami a mají najatého lidského řezníka pana Azzarriho.

Podívala se na dveře koupelny. Karel za nimi funěl a prskal.

Když otevřu, vyvalí se na mě pára a udusím se úplně, napadlo ji.

V panice se rozhlédla po místnosti. Nahoře v koutě zahlédla něco lesklého. Nejdřív si myslela, že je to nějaká konzole, ale jaká konzole by mohla být v koutě?

Byl to objektiv, uvědomila si.

Chtěla na Karla zavolat. Otočila se ke dveřím, zamávala bezmocně pravou rukou, levou ukázala nahoru do kouta. Pak se otočila. Nic v koutě nebylo.

Přestaň blbnout, jsi horší než ta Krubnerka, pokárala se. Jenže to ji nezbavilo tísnivého pocitu.

Úplně bláznivě přiskočila ke skříni a otevřela ji. Spatřila police a na nich vyrovnané Karlovy košile, vedle nich komínek spodků a spořádaně vyskládané ponožky. Pan Pořádný, až si půjde lehnout do rakve, pořádně ustele pod hlavou a papírové boty si vypucuje, pomyslela si.

Otevřela druhou část skříně. Byla prázdná. Na tyči visela ramínka a čekala, až si na ně pánové pověsí saka a dámy svoje šaty.

Zadní část skříně byla dělená. Bezděky vztáhla ruku a přitlačila. Sama nevěděla, co ji to popadlo, jen tak to zkusila.

Zadní část skříně se otevřela a uvolnila průchod do nějaké temné místnosti. Vzpomněla si na komoru na smetáky ve vinárně Savarin. Hned si ale uvědomila, že se dívá do vnitřku další skříně.

Nejdřív se lekla a pak se rozesmála.

To je přece normální, to v hotelích bývá. Někteří hosté si přejí dvoupokojové apartmá. Anebo nějaká diskrétní dvojice si najme sousední pokoje a pak, v noci, když všichni spí, hupky dupky, otevřou spojovací dveře a vlítnou na věc. No a tady jsou spojovací dveře maskované nábytkem. Šikovné a romantické.

Jaképak to tam asi je?

Vlezla do skříně a prošla na druhou stranu.

Pokoj byl laděný do tmavomodré a bílé barvy. Byl o něco menší, měl zkosenou jednu stěnu a koupelna vstupovala do jeho prostoru. Slonovinově bílý lak zdobil postel, skříň, křesla i psací stůl s židlí. Ani tady nechyběla ta obrovská plazmová obrazovka vsazená do stěny.

To je zvláštní, napadlo ji. Roberto říkal, že se uvolnil pokoj, a tenhle je prázdný.

Je to banda podvodníků, tihle hostinští a hoteliéři a celá ta banda lidí z turistického byznysu. Na celém světě jsou stejní. Koukají z vás rvát prachy a budou lhát a kalit vodu, jenom aby zvedli ceny.

Karel bude zuřit, až mu to povím, pomyslela si a přistoupila k maskovací skříni.

Průchod byl zavřený.

Pokusila se spojovací dveře otevřít. Byly zaseknuté nebo zamčené, nešlo s nimi hnout. V panice se otočila ke dveřím na chodbu. Určitě byly také zamčené.

No a jsem v pytli. Teď už mi nezbude než počkat na lidského řezníka Azzarriho, aby mě kuchnul, vyvrhnul a rozporcoval.

Kráva se bourá. Jestlipak lidský řezník taky říká porcování lidského těla bourání?

Jseš úplně pitomá, pokárala sama sebe. Takový nápady. Nadávala si, aby se zbavila strachu. Pak vlezla do skříně a zabubnovala ze všech sil. „Karle! Karle!” křičela.

Dveře skříně se za ní zavřely a uslyšela klapnutí kovové západky. Teď jsem opravdu v loji.

Co když teď na Karla zrovna skáče vrah, hází mu strunu na krk a rdousí ho? Jack má dost prachů na to, aby si najal mafióza. Zabíječe, nějakého Lucu Brassiho, jak se to psalo v Kmotrovi. Potom si pro ni dojde a znásilní ji.

Poblije mě u toho a já se pobliju taky, říkala si.

Zase zabušila.

V černočerné tmě se jí dělala světelná kola před očima. Začala se dusit. Před chvilkou jí bylo těsno, proboha, kéž by mi bylo teď tak těsno jako před chvílí! Vzpomněla si na Kill Billa a na Umu Thurman, jak ji zahrabali zaživa a ona se vybourala pěstmi z rakve. V kině se Veronice dělalo špatně a nemohla se na tu scénu dívat. Teď ji prožívala naplno.

„Karle!”

Oslnivá záře ji udeřila do očí a Karel tu byl, nahý a mokrý, popadl ji za ramena a prudce ji vtáhl do jejich růžového pokoje. Bylo na něm vidět, že je vyděšený.

„Jak ses tam dostala? Cos tam dělala??”

Pan Slušný ztratil nervy, napadlo ji. Já řvala tam dole, on řve tady nahoře, co se to s náma děje? Třásly se jí ruce. Najednou jí to přišlo strašně nespravedlivé. Ona se vylekala, jí se stala nepříjemnost, nehoda a on, místo aby jí podal ruku, na ni řve.

„Tohle si nech,” zasyčela. „Takhle se mnou nemluv. To si vyprošuju. Nadávej si těm svým žárovkám.”

Karlova první žena byla účetní v továrně na žárovky.

Sotva to vyslovila, uvědomila si, že překročila čáru, kterou si mezi sebou namalovali. On mi nenadával, on jenom řval. A co horšího, porušila dohodu. On se nebude navážet do ničeho, co má za sebou ona, a oplátkou ona nechá v klidu jeho. Výlety do minulosti končí v blátě a oba, on stejně jako ona, už poznali špíny života dost na to, aby se dokázali držet na suché stezičce.

Strnul.

Měla bych se mu omluvit, napadlo ji. Ruce se jí třásly čím dál víc a měla pocit, že jí zmrzly rty.

Když otevřu pusu, rozbrečím se. A to nechci. To nesmí být.

Omluva, to by byl návrat na výchozí čáru. Byly by na té lajně vidět nějaké šlápoty, nebo přinejmenším otisky špiček. Ty by se vrátily tam, kde mají být. Jenže slzy, to by byla kapitulace.

Všiml si toho a obličej se mu změnil v latexovou masku, jak ji dělají maskéři. Dovedou to moc dobře, obličej není k rozeznání od opravdového. Až na to, že se nehýbe.

Ten jeho se trochu pohnul.

Karel pootevřel ústa, spíš odhrnul rty, takže viděla jeho pevně stisknuté zuby. Dýchal zhluboka a vzduch mu svištěl v nozdrách. Otočil se a odpochodoval do koupelny. Strhnul z věšáku obrovský froté ručník, zmuchlal ho do koule a utíral se. Pozorovala ho otevřenými dveřmi. Nikdy ho neviděla takhle se utírat. Vždycky postupoval metodicky. Utíral se do ručníku postupně. Začal shora, od obličeje. Utřel si ho krajním pruhem ručníku a pak ručník posouval, aby na každou část těla přišel suchý pruh. Měl to dobře vypočítané. Ať to byl velký, nebo malý ručník, vždycky mu vyšel tak, aby jeho polovina vyšla na utření nártů a pak tou druhou suchou polovinou přešel na záda. Veronika se o tom jednou zmínila před svou kamarádkou.

„Zrovna tak píše ty svoje romány,” řekla kamarádka. Závistivá Nána, závidí mi, že jsem sbalila Karla Mareše, pomyslila si tenkrát, ale později, kdy opravdu přečetla skoro všechny Karlovy romány, uznala, že kamarádka má tak trochu pravdu.

Všimla si, že teď je to jinak.

Karel se utírá ručníkem stočeným do koule, to je špatné znamení.

Otočila se k oknu a pozorovala Dóm. Najednou jí připadal protivný, nepřátelský, odpudivý jako velký zmuchlaný ručník. Celé to město bylo hnusné.

Odvrátila se od okna a přemýšlela, jak z toho ven, jak podat Karlovi ruku, mile a elegantně, aby ji přijal a stiskl a nevychýlil ji z rovnováhy.

Vtom se zadívala do kouta a vykřikla. „Co je zase?” zavrčel z koupelny Karel. „Tam je kamera!” ukázala prstem.

Vykoukl z koupelny. Třel se opravdu silně, měl hruď červenou. „To není kamera,” zavrčel. „To je čidlo,” řekl mrzutě. „Viděla jsem objektiv,” trvala na svém. Zkoumavě se na ni díval. „Co je to s tebou?”

„Já se strašně polekala,” řekla a udělala k němu krok. On se ani nehnul.

Dál nechoď, pokárala se.

„Já se taky lek. Vykouknul jsem a ty nikde.”

„Ty dveře,” pohodila hlavou ke skříni, „se zabouchly. Samy od sebe. Nešly otevřít. Vůbec.”

„Historie je tvůj osud,” řekl a pousmál se.

No konečně. Ledy tají.

„Jsem z toho všeho vyjančená. Policajti. Idiot recepční. Ten řezník.” „Lidský řezník,” připomněl jí a zvedl prst. Teď už se opravdu usmál.

„Najednou na mě všechno padlo. Přestalo se mi tu líbit. Mám pocit, že to nebude příjemný výlet.” „Neříkej to. Vylekala ses, já to chápu.”

To říkal vždycky. Já to chápu. To znamenalo, že jsem úplně vedle a že mě musí přesvědčit.

„Mám pocit, že sem nepatříme. Že nás tady nechtějí a že jsme se vnutili.”

„To je nesmysl. Udělali jsme si výlet do Florencie a bydlíme ve Florencii. Co je na tom divného? Nikam jsme se nevnutili. Prostě jsme přijeli.”

„Není to hotel pro nás. Tohle jsou jasné hvězdy v počtu osm. To není naše kategorie. Už nemusíme do dvou. Jsme pětihvězdičková sorta. Jenže nepatříme do hotelu, kde bydlí Nicholson.”

„Myslel jsem, že jsi z něho celá pryč,” rýpnul do ní. Pomalu šel ke skříni, k té prokleté skříni, ovšem k její neprokleté půlce. Vytáhl spodky a košili a začal se oblékat.

Přešly ho choutky, chvála bohu, napadlo ji. Sama už neměla na milování ani pomyšlení. Přešla ke své tašce, kterou měla položenou na rozložitém zavazadlovém stolku, a vytáhla z ní červenou igelitovou tašku od Espritu. Večer si taky uložím prádlo do skříně. Teď na to nemám náladu.

Ne, večer chci být někde jinde.

Celá pryč z Nicholsona?

Snad ji chtěl opravdu bolestně dloubnout. Pokud to zamýšlel, střelil vedle.

„Je to idol,” pokrčila rameny. Pak se sehnula, aby si navlékla kalhotky. „Taky bys byl vedle, kdyby ti Michelle Pfeifer šeptala, že si to chce s tebou rozdat.”

„To ti šeptal?”

„To víš, že jo, co jiného?”

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Celebrity.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.