ONDŘEJ NEFF

ČTVRTÝ DEN

AŽ NAVĚKY

albatros

Copyright © Ondřej Neff, 1987, renewed 2008

Cover and illustration © Jan Souček - heir, 2008

www.albatros.cz

ISBN 978-80-00-01922-2

Obsah

TVÁŘ (!) ČLOVĚKA (?)

BROWNŮV POHYB

VEČÍREK S PŘEKVAPENÍM

JITRO PRO STRAŠNOU RADOST

VŠE PRO DÍTĚ

HRDINOVÉ KOSMU

SOUČKOS

KONTAKT

ČTVRTÝ DEN AŽ NAVĚKY

UTAJENÁ POSEDLOST KAMILA CAJTHAMLA

TY OSTRÉ BÍLÉ ZOUBKY

TVÁŘ (!) ČLOVĚKA (?)

Problém identity a problém umělé inteligence, to byla velká témata kyberpunku, vůdčího literárního hnutí ve sci-fi začátku osmdesátých let. Kde se ve stroji zrodí vědomí? Jak se budou chovat stroje, nerozeznatelné od lidské bytosti? To byly otázky, které nás zajímaly v době, kdy se lidem dostaly do rukou první mikropočítače a věk informačních technologií se rýsoval na obzoru.

Povídka je o kyborgovi, o bytosti, která je z větší části dokonalý stroj a zbytky lidské identity přebývají v jejím mozku. Právě ten si zapamatoval základní údaje o svém původu a je veden jedinou touhou, získat lidskou tvář. Neuvědomuje si svoje hranice, meze svých možností. Uvěří na lásku, a to je jeho tragédie. Budoval jsem tuhle povídku podle zásad, které jsem si pro sebe odvodil na základě zkušeností z mé první povídkové sbírky Vejce naruby. V osmdesátých létech u nás nevycházelo mnoho akčních povídek a tahle byla jedna z mála, které se to povedlo. Je postavena na dějových zvratech. Lodovic Thomas složí zkoušky, a přesto je určen k likvidaci. Probije se na svobodu a přepadne byt doktorky Dagmar Sakade. Nechá se oklamat? Jak se to vezme, z určitého hlediska mu Dagmar zajistí dobrý džob. Jenže on chce mít lidskou tvář, on chce být člověkem a zachová se lidsky, sebedestrukčně. Jako lidská bomba.

Třebaže je téma kyborgické, není to kyberpunková povídka (jakkoli je pravda, že kyberpunk nemá žádná pevná pravidla). Kyber-punk je přece jen poněkud dekadentní žánr. Tenhle Lodovic nemá v sobě dekadence, ani co by se za čip vešlo. Vytkl si cíl a jde za ním s razancí buldozeru, v němž usnul řidič s nohou na plynu. To, že poleví v ostražitosti a v podstatě se nechá napálit doktorkou Sakade, to není úkrok z nastoupené cesty. Bytost toužící po lidské tváři musí být schopná lásky a pro Lodovica je cit k Sakade stejně důležitý jako obličej.

Obvykle nacházím chyby v povídkách, které po létech po sobě čtu a pokouším se je rozebrat. Nad touhle povídkou si musím klást otázku, proč v podstatě neměla ve své době úspěch, třebaže na ní žádnou chybu nevidím? Asi proto, že jak Lodovic, tak Dagmar jsou tak účelní. I ona je zacílený systém. Chce zachránit svůj život, chce si užít rozkoš z neobvyklého sexu a chce prospět svému kamarádovi plukovníku Richardu Fobassovi.

Jenom nepočítá s tím, že Lodovic vezme tak vážně ponaučení PAMATUJ, ŽE JSI BOMBA.

„Žák-kyborg číslo dvacet jedna hlásí ukončení zkoušek,” zaštěkal Thomas, pěkně nahlas, řízně, tak jak to má inspektor Bevilaqua rád. Byl nevýslovně šťastný, že má zkoušky za sebou. Ve čtyřech z deseti disciplín dosáhl rekordních výsledků: v silové zkoušce, v rychlosti, obratnosti a motorické reakci. V ostatních šesti stál vysoce nad průměrem. Školní martyrium má za sebou. Bevilaqua mu teď pogratuluje a hlavně - předá mu tvář.

Jedenadvacítka, jako každý žák kyboškoly, dosud neměla tvář. Její karbonitová hlava byla vejčitá, dokonale hladká, bez sebemenší nepravidelnosti. Vypadala jako veliké vejce s otvory pro nozdry a zvukovody. Také ústa měla bezretá, takže jenom vlhké oči připomínaly, že tento divný geometrický útvar jednou nabyde lidské podoby.

Tváře byly uloženy, jak Thomasdobře věděl, v Bevilaquově kanceláři. Ano, tam vzadu, ve velkém frizoboxu, hned za inspektorovými zády.

Bevilaqua spojil ruce do velikého chlupatého uzlu. Jeho tučná lysá hlava se potila.

„Už jsem dostal hlášení, jedenadvacítko,” řekl inspektor. „Výsledky máte výborné, ale - bohužel. Zkoušky jste nesložil.”

„Jak tomu mám rozumět?” zeptal se Thomas klidně. Ostatně, nedovedl by se zeptat jinak než klidně. Nebyl už člověkem v pravém slova smyslu. Z někdejšího gravimetrického mechanika Thomase zbyl jen mozek a část míchy. Vše ostatní byl bioplast a karbonit. I v tomto ohledu Thomasbyl výjimečný: ještě nikdy se nepodařilo vyrobit kyborga, který obsahoval tak málo původních organických dílů.

„Nemusíte tomu rozumět,” řekl Bevilaqua a pomalu rozpletl ten uzel z prstů. Opřel se do křesla, vzdychl a rozhlédl se mimoděk po místnosti. Nebylo tam nic, co by si zasloužilo pohled - holé stěny polepené výchovnými plakáty. PAMATUJ, ŽE JSI BOMBA, to byl slogan, který se v rozmanitých obměnách opakoval na každém z nich.

Thomas stál u dveří, ruce na švech štruksových kalhot, hruď vypjatou, a strnule hleděl na inspektora.

Ten si levičkou pohladil vlhkou pleš, pravou rukou se poškrábal na hrudi, pak zajel níž, snad ho svrbělo stehno, ale vzápětí se jeho ruka vynořila nad deskou stolu a třímala v ruce nějaký předmět. Thomas si stačil všimnout, že je to armádní pistole vzor LX-2012, raketová střela sykla v kolejničkách a takřka současně se mu zasekla do hrudi, kde explodovala, ani ne moc, ani málo, přesně tak, jak to pečlivé mozky inženýrů spočítaly.

Stejně bys tomu nerozuměl, pomyslel si Bevilaqua. Výsledky máš sice výborné, chlapče, jenže co naplat, naše přístroje toho vědí o tobě víc, než si uvědomuješ ty sám. Jsi jiný než ostatní. Nemáš zábrany, které kyborg musí mít, jinak by byl nebezpečný. Vytváření zábran - to je smysl naší školy. Kyborg nesmí být schopen ublížit člověku. Ty bys mu asi také neublížil, ale jenom proto, že bys nechtěl. A na to se nemůžeme spolehnout. Proto tě musíme zrušit.

Podle předpisu by měl Bevilaqua zavolat likvidační četu, aby se o jedenadvacítku postarala. Jenže inspektor velice rád likvidoval kyborgy sám. Byla to jeho jediná libůstka, jediná radost, kterou si v neútulném prostředí školy dopřával.

Trefil jedenadvacítku přesně, to věděl moc dobře. V hrudi jí zela veliká díra, docela blízko energobaterie. Počkej, ty chlape, říkávali kolegové, až jednou trefíš toho kyborga do baterky. To teprve uvidíš, co je to bomba! Bevilaqua se jim smál. Nemějte péči, odpovídal, umím střílet. To je jediné, co dovedu pořádně.

Trefil přesně, jenže jedenadvacítka ne a ne jít k zemi.

Kyborg rotoval místností jako roztočený vlček. Bezbarvá syntetická krev a útržky bioplastu odletovaly z otevřené rány a zkrápěly plakáty snápisem PAMATUJ, ŽE JSI BOMBA, a několik kapiček dopadlo i na Bevilaquu, a dokonce i na ocelovou stěnu frizoboxu, kde jsou uchovány tváře.

Měl bych mu napálit ještě jednu, uvažoval inspektor. Jenže jak? Potvora nepostojí a nepostojí. Příště se budu trefovat do hlavy. Jenže - do hlavy... Tam je lidský mozek, a to člověku přece jenom nedá, cítí se tak nějak hloupě, když se trefuje do člověčiny. Přece jenom jsou tihle kyborgové proti pánubohu!

Kyborg se přibližoval, takže už nebylo zbytí, a Bevilaqua napřáhl ruku, zamířil na bělostnou vejčitou hlavu, nová střela vklouzla do kolejek, ale to už byl kyborg tady, jediným úderem ruky odhodil těžký psací stůl, popadl pistoli za hlaveň a prudce trhl.

Bevilaqua jenom pocítil, že mu něco škublo rukou, a bolest si uvědomil až potom, když zahlédl ten podivný zahnědlý předmět, zaklesnutý do lučíku pistole, a došlo mu, že je to jeho vlastní prst.

Jedenadvacítka se zastavila.

Rána v kyborgově hrudi byla hrozná. Teklo z ní však stále méně krve a na roztřepených okrajích se už matně chvěla krycí mázdra.

Bevilaquovi se rozhoupal žaludek, zatmělo se mu před očima, ale pak ho ovládl spravedlivý hněv.

„Tohle si odskáčeš, jedenadvacítko! Okamžitě mi vrať zbraň!”

Kyborg ji bez zjevné námahy zlomil a hodil inspektorovi k nohám. Prst vyklouzl z lučíku a ležel teď na zemi, ubohý, opuštěný. Kolik kousků mého těla zůstalo tam venku v troskách Koriolanu, uvažoval Thomas. Zbyl ze mě jenom mozek. Ani tvář nemám.

Tvář! Tam uvnitř, ve frizoboxu, bylo několik set tváří, mužských i ženských. O ženskou tvář nestojí, chce mužskou, jakoukoli, třeba tvář malomocného nebo syfilitika, jenom aby měla lidské rysy!

Thomas nenáviděl geometrickou vejčitost své lebky, nenáviděl vlastní strojovou dokonalost, nenáviděl svoji sílu i svůj postřeh. Jak rád by byl na místě inspektora, tlustého, plešatého chlapa, teď navíc zmrzačeného.  Je to ale chlap, je to člověk!

„Já vás nechám zrušit, jedenadvacítko,” zasyčel Bevilaqua.

„Už jste se o to pokusil,” odpověděl Thomas klidně. „A neříkejte mi jedenadvacítko. Jmenuju se Thomas. Lodovic Thomas.”

„Jak to víš?” lekl se Bevilaqua. „Pamatuju si to.”

Tak je to přece jenom zmetek, nepovedený kyborg. Správný kyborg si nepamatuje na svoji lidskou minulost. Tenhle parchant bůhvíjakým zázrakem prošel kontrolou. Proto je jiný, proto si ho všimly senzory, proto nemá zábrany.

Bevilaquou zalomcovala prudká zuřivost. Tak já mám trpět za to, že nějaké hovado ve fabrice nesplnilo svoji povinnost a pustilo šmejd z pásu. Ale já tohle tak nenechám. Já to poženu setsakra vysoko. Já jim tam zatopím, že nebudou vědět, čí jsou.

Kyborg k němu přistoupil.

„Co ještě chceš?” vyjel na něho inspektor.

„Tvář.”

„Cože?”

„Otevřete frizobox a vydejte mi tvář.” Bevilaqua se hystericky rozesmál.

„Ty jeden blboune, jaké máš představy! Ty si myslíš, že si tvář nasadíš na tu svou kebuli jako čepici, že mi řekneš pá pá a půjdeš po svých?”

„Otevřete frizobox,” opakoval Thomasa popadl inspektora za paži.

Inspektor měl silné paže, svalnaté, ale Thomas cítil, že by dokázal svými prsty rozdrtit všechny ty svaly a kosti jako hrudku tvarohu. Nechtěl to udělat, ale mohl by.

Neuvědomoval si, že právě to ho liší od jiných kyborgů. Ti by prostě něco takového neudělali. Nemohlo by je to napadnout.

„Tvář vám může implantovat jenom odborník ve speciální laboratoři. Dobře víte, že z bezpečnostních důvodů takové odborníky ani laboratoř ve škole nemáme. Můžu vám tvář vydat. Jak se odsud dostanete? Sotva vytáhnete paty, pověsí se na vás policie a třeba i armáda!”

Roztřásl ho strach a mimoděk začal Thomasovi vykat.

Kyborg neřekl nic, jenom mu stiskl paži o poznání víc. Vyděšený inspektor se otočil k frizoboxu a zasípěl:

„Otevírám zámek, kód bé ix, dvanáct padesát tři.”

Kyborg, ale ani Bevilaqua si neuvědomili, že bezpečnostní zámky počítají i stou možností, že by mohl někdo nátlakem nutit autorizovanou osobu, aby zámek otevřela. Nervozita v takovém případě ovlivní lidský hlas. Právě to se v tomto případě stalo.

„Váš hlas neodpovídá normě,” ozvalo se ze skrytého reproduktoru. „Uvědomuji bezpečnostní službu.”

„Tak vidíš, blbče,” zaskučel Bevilaqua. „Pusť mě! Nemá to žádný smysl. Bezpečáci tady budou v minutě.”

Thomas uvolnil stisk.

„Já bych ti to rád otevřel,” drmolil Bevilaqua. „Jenže vidíš sám, že to nejde. Vy si všichni myslíte, že inspektor je něco jako pánbůh a může všechno. Ale tak to vůbec není. Já jsem jenom kolečko ve stroji a musím poslouchat.”

„Ticho.” poručil mu kyborg.

Bevilaqua okamžitě poslechl.

Z dálky se ozvalo kolísavé houkání poplachové sirény. Thomas znal dobře to houkání. Bezpečnostní jednotky školy často cvičily. Námětem cvičení zpravidla byla „likvidace asociálního jednání nezvladatelných elementů”. I ta okázalá cvičení patřila k výuce. Připomínala žákům-kyborgům, co by se stalo, kdyby překročili hranice předpisů a regulí.

Kdy sem vojáci přijdou? Za minutu? Za devadesát vteřin? Dozorčí důstojník pečlivě měřil a zaznamenával časy. Jako kdyby šlo o nějakou zkoušku. Také mně zaznamenávali časy. Měl jsem vynikající. Zkoušky jsem složil skvěle.

Jenže teď mi nechtějí vydat tvář.

Připomněl si ránu, která mu vězí v hrudi. Položil si na ni ruku. Pod bříšky prstů ucítil hebký dotyk krycí blány. Rána se dobře hojí. Jsem vynikající stroj.

Jsem stroj.

Žalost i zlost mu sevřely hrdlo. Zaslechl vzdálený dusot lidských nohou. Už se ženou, celá smečka, samopaly v rukou, ukrytí v neprůstřelných krunýřích, podobní robotům, aby - sami bez tváře - zabili bytost bez tváře.

Přistoupil k frizoboxu, objal ho pažemi, snad v první chvíli ani nechtěl udělat to, co vskutku udělal - zhoupl se v kolenou a zvedl tu dvoutunovou skříň o dobrý půlmetr!

Podlaha zasténala, když po ní kráčel s boxem v náručí, těžce a hlučně, a vlekl svůj olbřímí náklad ke dveřím. V jedné chvíli si Bevilaqua myslel, že má vyhráno: Thomas prudčeji došlápl a podlaha se pod ním propadla. Noha mu zajela do otvoru až po ohbí kolena a frizobox na ni nalehl plnou vahou. Kyborg sebou zazmítal jako šelma chycená do pasti. Bojoval s nebezpečím krutě a mlčky. Bevilaqua na něho očarovaně hleděl. Chtěl by utéct, dobře si uvědomoval, že k tomu má příležitost, že na něho Thomas nedosáhne. Měl ale pocit, že se ocitl v hrůzném snu, ve kterém se člověku chce utíkat, ale nohy váží víc než cent. Soustřeďoval veškerou vůli, aby ze sebe tíživou malátnost setřásl, dokonce i tu hryzavou bolest volal ku pomoci, avšak když se vzpamatoval, bylo už pozdě. Thomasovi se podařilo odsunout kovovou skříň na stranu, jediným škubem vytrhl nohu z pasti i se čtverečním metrem podlahy, a jakmile se Bevilaqua rozběhl ke dveřím, hrábl po něm levou rukou, zasáhl ho předloktím a odhodil nazad, jako by to byl nafukovací balonek. Co se dělo v příštích minutách, Bevilaqua neviděl. Zády se opíral o převržený psací stůl a kašlal a sípěl a z očí se mu valily slzy. Když prozřel, frizobox zakrýval vchod.

„Otevřete ho a vydejte mi tvář,” opakoval kyborg klidně. Ani po tak nadlidském výkonu nebyl zadýchaný.

Bevilaquovi bylo najednou všechno lhostejné. Tělo ho bolelo na stovce míst a místeček a všechny ty bolesti i bolístky se slévaly do pocitu tupého tlaku kdesi v zátylku. Z dálky slyšel houkání poplašných sirén. Komputer frizoboxu stačil včas upozornit bezpečnostní orgány na přepadení kanceláře inspektora školy. K budově se stahuje kruh tří set mužů vyzbrojených nejmodernějšími prostředky vojenské techniky. Je jich na tebe příliš mnoho, chlapče. Ano, jsi dobrý, nikdy bych netušil, že kyborg je skutečně schopen takového výkonu. Jenže na implozní bomby, zmrazovače a vibrátory jsi krátký.

Zašklebil se. Snad to měl být úsměv.

„Nemůžu otevřít. Utrhl jsi zdroj energie.”

Bevilaqua malátně ukázal na kabel, který čouhal ze stěny v místech, kde ještě před několika minutami stál frizobox. Zavrtěl hlavou.

„Nikdy nebudeš mít svou tvář, jedenadvacítko. Nikdy se odsud nedostaneš. Můžeš mě zabít, ale to na věci nic nezmění. Co ti to pomůže? Slyšíš? Naši chlapci už jsou tady.”

Za dveřmi se ozval hromově silný hlas reproduktoru:

„Ustupte k protější stěně. Až napočítám deset, uvolníme vchod!”

„Frizobox je těžký, ale vibrátor si s ním poradí. Pojď raději sem ke mně, nebo se ti ještě něco stane.”

„To mě dojímá, že se tak staráte,” podotkl Thomas.

Hlasza dveřmi vzrušeně počítal:

„Šest. sedm.”

„Pojď sem ke mně blíž,” opakoval Bevilaqua. „Ale co na tom záleží. Táhni třeba k čertu.”

Thomas však neodstoupil od frizoboxu. Naopak, opřel se o skříň dlaněmi a nohama se doslova zabořil do podlahy. Jeho tělo vytvořilo oblouk nachýlený v úhlu pětačtyřiceti stupňů.

„Osm.  devět. deset!”

Vibrátor na několik sekund zavyl, celá stěna se roztřásla a veliké koláče omítky srachotem padaly na zem. Frizobox poskakoval po podlaze, jako by to bylo zvíře mučené elektrickým šokem, avšak kyborgovy paže ho nemilosrdně tiskly k zárubni dveří.

Pak nastalo ticho. Oblaka bílého prachu se zvedala od podlahy. Thomas uvolnil svůj tlak.

„Přinesou nový vibrátor. Přinesou jich deset nebo sto, když bude potřeba,” poškleboval se mu Bevilaqua. Chtěl ještě něco uštěpačně podotknout, když tu se stalo něco neočekávaného.

Dveře frizoboxu se otevřely.

Vibrátor zřejmě tak důkladně otřásl vnitřním mechanismem boxu, že poškodil zámek a těžké, supravodivě izolované dveře tiše rozevřely Thomasovi svoji náruč.

V oblacích vápenného prachu se zaleskly ploché krabice s tvářemi.

Kyborg na chvilku strnul a pak pomaličku pozvedával ruce, jako by chtěl všechny ty krabice uchvátit v jediném objetí. Brzy se ale ovládl, hrábl rychle dovnitř a vytáhl namátkou jednu jedinou.

Bylo to kovové pouzdro bez viditelného uzávěru anebo pantů, tak přesně opracované, že by se člověk mohl poranit, kdyby po hraně přejel bříškem palce. Nikde nebyl žádný nápis, jen na jedné z plochých stran byl vyleptán třírozměrný portrét tváře, která byla uvnitř.

Thomas se na ni zahleděl. Pomalu se obracel a zvolna kráčel k Bevilaquovi, nespouštěje z tváře oči.

„Je to fešák, viď,” poznamenal inspektor. „Všichni kyborgové jsou fešáci. pokud ovšem slouží zkoušky. Pak jim tvář odborně implantují.  Kdežto ty, kamaráde, se na ni můžeš jenom dívat.”

„Opakujeme uvolňovací operaci,” ozval se hlas za dveřmi. „Upozorňuji, že opakujeme uvolňovací operaci.”

„Kdo mi může tvář implantovat?” zeptal se Thomas.

„Kterýkoli autorizovaný biochirurg.”

„Jméno a adresu. Rychle!”

Stál nad Bevilaquou mírně rozkročen, lesklé pouzdro s tváří pod pravou paží. Levici zvolna svíral do pěsti. Inspektor si uvědomil, že snad nevyčerpal veškeré možnosti utrpení, že ten netvor by mohl.

„Ustupte k protější stěně,” upozorňoval reproduktor. „Zahajujeme odpočítávání. Jedna. dvě.”

„V zásuvce.  žluté desky,” zašeptal Bevilaqua.

Kyborg přistoupil ke stolu, bez viditelné námahy ho postavil na nohy a otevřel zásuvku. Desky ze žlutého plastiku ležely úplně navrchu. Byly řádně ohmatané. Brána do ráje, napadlo Thomase, je pěkně špinavá. Ale to zřejmě patří ke stylu podnikání téhle vypečené firmy.

„Dagmar Sakade...” četl polohlasně. „To je zvláštní jméno, nemyslíte, Bevilaquo?”

„Má docela dobrou pověst jako biochirurg. Na jménu snad nezáleží.”

Hovořili klidně, neuspěchaně, jako kdyby seděli nad šálkem kávy. Kyborg nedovedl být neklidný. A Bevilaqua? Tomu už bylo všechno jedno. Hlas podporovaný zesilovačem jednotvárně odpočítával sekundy.

„Čtyři... pět...”

Thomas sklapl desky a vrátil je do zásuvky. Nemusel si poznamenat adresu doktorky Sakade. Pamatoval si všechno, co si pamatovat chtěl. Nu, a nic si nechtěl pamatovat tak důkladně a nevymazatelně jako adresu doktorky Sakade.

„Budou tady už brzy,” poznamenal lhostejně.

„Šest... sedm...”

Přistoupil k Bevilaquovi a doširoka roztáhl prsty pravé ruky.

„Vy jediný víte, kterou tvář jsem si vybral,” řekl takřka omluvně, popadl inspektora za hrdlo a silně je stiskl.

Poslední, co Bevilaqua spatřil, bylo bělostné vejce příšerně ozdobené živoucíma lidskýma očima, okrouhlou nozdrou a štěrbinou úst, ve které se leskly nepřirozeně pravidelné a bílé zuby.

„Osm. devět.”

Poslední číslo zaniklo ve výbuchu vibrační bomby.

Frizobox zprudka padl jako nakopnutá lepenková krabice a ocelová dveřní zárubeň se vysypala z hroutícího se zdiva. Pětice mužů v neprůstřelných oděvech vpadla do místnosti, samopaly připravené k výstřelu, vojáci vypadali docela směšně jako nějaké zvětšené hračky pro děti nebo masopustní maškary. Jenom na jejich zbraních nebylo nic pro zasmání.

Byla to sehraná pětice. Jejich pohyby byly strojově přesné. Každý věděl, kam má jít a co má dělat, aby kryl předem stanovený palebný sektor a neohrožoval přitom svého druha. Šlo to těm mládencům jako po drátkách - dva obsadili rohy a další dva kryli velitele skupiny, který zůstal nedaleko dveří. Škoda jen, že v místnosti nebyl nikdo, kdo by jejich dovednost ocenil. Bevilaqua sice nebyl ještě mrtev, protože život neodchází s nedůstojnou překotností ani z těla muže s rozdrcenými šíjovými obratli, avšak oči měl nevidomě upřené ke stropu.

Velitel s podezřením hleděl na psací stůl a pokynul levému krajníkovi, aby postoupil kupředu. Ten ale brzy zavrtěl hlavou. Ne, kyborg tady není.

„Záhada zamčeného pokoje, poručíku,” poznamenal, dávaje najevo znalost klasické literatury.

Poručík chvilku přemýšlel a pak ukázal hlavní samopalu na frizobox:

„Je tady, nikde jinde nemůže být.”

Ano, to bylo jediné pravděpodobné vysvětlení. Padající frizobox mohl strhnout kyborga a vmáčknout ho do podlahy jako bezmocného brouka.

Trvalo to několik minut, než se dostavili dva víceúčeloví roboti a frizobox zvedli. Jenže na tom místě, kde dvoutunová skříň ležela, nebyla placka bioplastu a karbonitových vláken, jak vojáci čekali. Nebylo tam nic.

Vlastně ano, něco tam přece jenom bylo: díra, nepravidelný vlom do podlahy.

„Sakra,” vydechl poručík, „že nám ten parchant vyklouzl tou dírou? Co je to za díru? Kam vede, dokáže mi to někdo říct?”

Láteřil jenom proto, aby uklidnil nervy. Jeho prsty už ale rejdily po klaviatuře terminálu, odřeného častým používáním.

„Databanka připravena,” zašveholil terminál.

„Blok dvanáct, podzemní, plán inženýrských sítí.”

Takřka okamžitě na miniaturní obrazovce zazářil požadovaný výkres.

„Vidíte?” zaburácel poručík vítězně. „Tudy vede kanalizace. Databanko? Kritické body kanalizace se zvláštním zřetelem na oblast bloku dvanáct.”

„Požární nádrž číslo sedm. V případě blokády uzávěrů vnějšího okruhu a současného otevření ventilu dva, osmdesát šest a sto dvanáct dojde k zaplavení kanalizace v udané oblasti.”

„Proveďte,” vyštěkl poručík, vyťukávaje svůj identifikační index, který ho opravňoval udělovat příkazy všem systémům školy prostřednictvím ústředního počítače.

Takřka okamžitě se ozval táhlý hukot. Stovky tun vody se vyvalily z požární nádrže. Počítač otevíral a zavíral těžké příklopy a ventily a dirigoval příval do míst, kudy prchala jedenadvacítka.

„Jakou má šanci?” zeptal se poručík terminálu, „jakou šanci má kyborg, který vstoupil do stoky v bodě bé dvanáct třicet čtyři na šest v době sekunda nula minus tři sta sekund až šest set sekund?”

„Voda ho dostihne nejpozději v bodě bé dvanáct třicet čtyři na šestnáct,” odpověděl terminál.

„Tak jsme ho přece jenom dostali, parchanta,” poznamenal poručík a unaveně si sňal celohlavovou přilbu. „Teď se musíme postarat o pana Bevilaquu.”

Dal několik stručných příkazů robotům. Udělali ze svých teleskopicky vysouvatelných paží improvizovaná nosítka a drobnými cupitavými krůčky ho odnášeli k resuscitačnímu vozu, který už čekal před budovou. Vojáci se na ně dívali a mysleli na to, s jakými pocity se Bevilaqua bude vracet sem, do kyboškoly, až jeho mozek vyjmou spolu s dalšími použitelnými orgány a vloží ho do bioplastikového těla. Takový je už život, pomyslel si poručík. Z Bevilaqui bude kyborg a já se stanu inspektorem, když pánbůh dá a udělí mi kapičku štěstí.

Doktorka Sakade se dověděla o incidentu v osmé kyboškole ještě večer toho dne, kdy se kyborg číslo jedenadvacet vzbouřil a odmítl se podrobit zrušení. Nebyla tou zprávou o nic víc vzrušena než kterýkoli z jejích dvou set kolegů v zeleném distriktu, kteří zprávu také dostali. Mechanicky poškozený kyborg se ukryl v kanalizaci a zahynul ve vodě. Vrak nebyl ještě nalezen, ale usilovně se po něm pátrá. Zdá se, že poškozený žák-kyborg se pokusil odcizit tvář. Doloženo to však není, protože životní funkce jediného lidského svědka události byly vzbouřeným žákem-kyborgem přerušeny.

Tak nějak zněla ta zpráva, jedna ze stovek podobných zpráv, které se na informačním displeji toho večera kmitly. Doktorku napadlo jen to, že na té osmé kyboškole mají pěkný svinčík, když tam k podobnému incidentu může dojít, a vůbec, že celé kybo-školství je v rukou pitomců, které by bylo třeba vyházet a přeložit ke správě kanalizací a odkalovacích stanic. Také v následujících několika dnech se kratičké informace o neúspěšném pátrání po vraku kyborga dostaly do večerního zpravodajství, ale doktorka Sakade jim nevěnovala už ani špetku pozornosti. Tak se stalo, že když navečer šestého dne od incidentu doktorka Dagmar Sakade stanula tváří v tvář vzbouřenému žákovi-kyborgovi číslo jedenadvacet, vůbec ji nenapadlo, že jde o toho kyborga, který zabil inspektora osmičky a proboural se do kanalizace.

Když se toho večera vrátila domů, cítila zvláštní pach, jakousi sychravinu, plíseň, nebo dokonce puch výkalů a splašků. Napadlo ji, že se porouchala klimatizace. Hněvivě otevřela skříňku ovládacího panelu a spřekvapením shledala, že klimatizace funguje správně a že pokud lze věřit zelenkavým číslicím displeje, odsává vzduch dokonce na plný výkon. Její čidla zřejmě také zachytila ten puch a řídící centrum se snaží ze všech sil závadu odstranit nebo alespoň zmírnit. Doktorka zlostně semkla rty a odpochodovala k záchodu. Odpad se zřejmě ucpal. To bude zase nadělení. Prudce otevřela dveře.

Tam, kde ještě ráno byla porcelánová mísa a růžový chlupatý kobereček na hladkých dlaždičkách, zel v podlaze mokvavý otvor, vydechující odporný puch. Rozbité dlaždice a trosky mísy se kupily u stěn. Vypadalo to, že v kanalizaci vybuchla puma.

„Neotáčejte se, zachovejte klid,” ozval se za jejími zády tichý hlas.

Jenže doktorka Dagmar Sakade patřila k tomu druhu žen, které se otočí hned, jakmile jim někdo poručí, aby se neotáčely, a neotočila by se jen tehdy, kdyby ji někdo nařídil, aby se otočila. Zřejmě nemohla být jiná. S krásnou a profesionálně úspěšnou ženou je vždycky těžké pořízení.

Otočila se tedy a spatřila žáka-kyborga jedenadvacítku.

Vypadal, jako kdyby vylezl z kanálu, a vskutku z kanálu vylezl. Jeho vejčitá hlava už nebyla bělostná, protože ji pokrývala nepravidelná vrstva nazelenalého slizu: vytvářela na něm plastickou mapu kterési neznámé planety s moři a kontinenty. V ruce křečovitě svíral lesklou kovovou krabici. Upřeně na ni upíral modré oči. Nemrkal. Ostatně ani nemohl mrkat, protože oční víčka, spolu se všemi dalšími náležitostmi lidské tváře, spočívala uvnitř té kovové krabice a čekala, až je nějaký obratný biochirurg spojí s podkladem umělé lebky.

„Pacienti ke mně zpravidla vcházejí dveřmi,” podotkla Dagmar chladně. „Po dvanácti letech praxe jste jediný, který vylezl ze záchodové mísy. V kyboškole vás naučili podivným způsobům. Kde máte akreditiv, absolvente?”

„Nejsem absolvent,” řekl Thomas. „Jsem žák-kyborg, číslo jedenadvacet na osmičce.”

Teprve teď doktorce svitlo.

„Vy jste utekl a.  zabil jste inspektora.”

„Nechtěl mi vydat tvář.”

Rychle přelétla pohledem jeho postavu. Nikde neviděla žádnou zbraň, ani za opaskem, ani v záhybech provlhlé haleny. Trochu ji to uklidnilo, ale skutečně jen trochu. Dobře věděla, že příšera, která si dovede prorazit cestu kanalizačním potrubím, nepotřebuje žádnou zbraň. Ne nadarmo se žákům-kyborgům vštěpuje zásada PAMATUJ, ŽE JSI BOMBA. Jsou vedeni k mírnosti a škola dělá všechno pro to, aby v nich upevnila a prohloubila složitou síť zábran, které jim znemožňují chovat se agresivně. Tenhle žák-kyborg však nevypadá na to, že je mírný a má zábrany.

Navíc strašlivě smrdí.

„Jdi do koupelny. Ne, nejdřív se svlékni, hned tady na místě. Ty svoje hadry hoď tam do té díry,” ukázala na otevřené dveře záchodu.

Zaváhal.

„Na co čekáš? Stydíš se svléknout před cizí ženou? Nezapomeň, že jsem lékařka a ty. ty jsi mizerný žák-kyborg, číslo jedenadvacet na osmičce.”

„Jmenuju se Thomas,” řekl kyborg. Levou rukou si rozepínal knoflíky haleny. Krabici však nepouštěl z ruky. Dagmar si toho všimla a ušklíbla se.

„Bojíš se, že ti seberu tvůj poklad, Thomasi? Jsi blázen. Nikdy bych se toho neodvážila. Vím, že bys mě mohl zabít dřív, než bych stačila mrknout. A ty bys to udělal, viď, Thomasi? Ty nemáš zábrany. Jak to, že si říkáš Thomas?”

„Jmenuju se Thomas. Vždycky jsem se tak jmenoval.”

Svlékl halenu a jediným rozmachem ji hodil do otvoru. Samozřejmě se trefil. Kyborg se vždycky trefí.

Dívala se na jeho tělo bez valného zájmu. Kdyby to byl muž, snad by ji vzrušila hruď porostlá řídkou plavou srstí, snad by ocenila jeho svalnatá ramena, možná by ji zaujaly provazce žil vystupující pod kůží nad předloktím. Thomasale nebyl muž. Byl to kyborg.

Rozepnul si přezku opasku a stáhl ze sebe kalhoty. Poprvé měl neohrabané, až chlapecky legrační pohyby, když tahal svoje dlouhé hnáty z mokrých nohavic.

„Měl ses nejdřív zout,” podotkla. Odkopl plastové tretry a stál tam před ní nahý, jak ho v továrně stvořili, s kovovou krabicí pod pravou paží. Prohlédla si ho od hlavy k patě.

„Neudělali tě špatně, dali si záležet,” podotkla. „Jenom s tím přirozením to trochu přehnali. Stačilo by ti poloviční.”

„Jsem přece chlap, ne,” vyjel na ni nevlídně.

„Jsi kyborg, Thomasi, žádný chlap. Jak to, že víš, jak ses jmenoval? No tak alou, marš do koupelny, smraďochu, povídat si můžeš i ze sprchy.”

Poslušně se otočil a ťapkal po tlustém koberci opravdu tak, jako by to byl chlapeček, který se právě vrátil z nějakého prázdninového tábora, kde se čtrnáct dní nemyl a nepřevlékal, a je právě donucen svou maminkou k důkladně hygienické očistě, jak podobnému úkonu říkají vojáci. Chlapeček by si však nechal vzít tu krabici. Thomasji nedal z ruky ani pod sprchou.

Trvalo to dlouho, než přívaly teplé vody, šamponů, koupelových přípravků a voňavek smyly z kyborgova těla poslední stopy po týdenním pobytu v kanálech. Doktorka Sakade byla zvědavá a chtěla vědět o Thomasovi všechno. Zmateně jí vyprávěl, co všechno v posledním týdnu zažil. Jak ho podvedli při zkouškách, které složil výtečně, ale na poslední chvíli mu řekli, že nemá jakési zábrany nebo co, a odmítli mu dát absolutorium a tvář. Nu a pak se mu podařilo na poslední chvíli vlézt do stoky. Chtěli ho vyplavit, darebáci, jenže on, Thomas, má naštěstí tak silnou energobaterii, že bez obtíží vydržel pět dní pod vodou.

„Jaká náhoda tě přivedla ke mně?” divila se doktorka Sakade.

„Náhoda? Já jsem si našel vaši adresu v seznamu biochirurgů v inspektorově kanceláři!”

„Tak je to tedy! Ještě jednu odpověď chci znát. Jak to, že si říkáš Thomas?”

„Řekl jsem vám to přece už napoprvé. Já jsem Thomas! Byljsem mechanik na Koriolanu, měli jsme havárii, přerazilo mě to na dva kusy.”

„Dobrá, dobrá. Každý kyborg byl původně člověk. Jenže kyborg si nesmí pamatovat svou lidskou minulost, rozumíš?”

„Nechápu. Proč bych si ji neměl pamatovat? Rád na ni vzpomínám.”

„Máš štěstí, že na to ti hlupáci v kyboškole nepřišli dřív. Zrušili by tě natotata. Kyborg s lidskou pamětí není ani kyborg, ani člověk. Má fyzické vlastnosti kyborga. Je silný, je rychlý, je obratný. Nedokáže se ale podřídit autoritě. Má svoje já, svoji vůli. Dovede být sobecký a útočný.”

Podala mu velikou froté osušku. Zachumlal se do ní celý, jenom ta vejčitá hlava, teď už zase bělostná, se blyštěla pod luminiscenčním stropem. Byla vedle něho maličká - dosahovala mu sotva k ramenům. Drobná, černovlasá, s velikýma tmavýma očima jen nepatrně sešikmenýma. Když mluvila, prudce gestikulovala, jako kdyby předpokládala, že musí spolubesedníka stůj co stůj přesvědčit. Kdysi znal podobnou dívku. Miloval ji, ale nikdy se mu nepodařilo ji získat. Unikala mu, vysmívala se mu. Zatracený život - tím víc ji miloval!

U dveří zazněl zvonek.

„Co je to? Čekáte nějakou návštěvu?”

Doktorka Sakade zavrtěla hlavou. Uchopil ji za ruku.

„Neotvírejte!”

Přiložila si ukazovák ke rtům.

„Jestli jsou to oni,” zašeptala, „otevřou si sami.”

„Řeknu jim, že vás zabiju! Neodváží se rozbít dveře.”

„Ty mě nezabiješ,” řekla mu tiše. Hleděla mu přímo do očí. Měl je bezvýrazné, kulaté jako knoflíky, živočišně chvějivé. Jeho pohled se jí ale neprotivil. Ostatně byla specialista, biochirurg.

Pustil ruku, kterou svíral. Na předloktí měla červené otlaky. Jemně si je přejela bříšky prstů levé ruky.

Nevesele se usmála a odběhla do předsíně. Napjatě poslouchal a současně kalkuloval: z koupelny na záchod je to osm kroků... Když vkročím levou nohou, došlápnu pravou nohou na okraj jámy, takže. Budou střílet. Zasáhnou mě? Kdybych se ale zmocnil doktorky a vzal ji jako rukojmí. Nemůžu ji vzít do kanálu, to je nesmysl.

Uslyšel cvaknutí dveří.

„Jste doktorka Dagmar Sakade?”

„Podle toho, že si nedovedete přečíst vizitku na dveřích, soudím, že jste pánové od policie.”

„Vnější ochrana,” opravil ji pán od policie. „Můžeme vstoupit?” „Nemůžete. Ledaže byste měli prokurátorem podepsaný příkaz k zatčení.”

„Nerozumím vám, paní doktorko. Přicházíme ve vašem zájmu. Zjistili jsme, že žák-kyborg jedenadvacítka z osmičky žije. Víme také, že se zmocnil tváře. Určitě se pokusí přimět nějakého biochirurga.”

„V zeleném distriktu je nás dvě stě.”

„V tuhle chvíli jsou naši lidé u každého z vašich kolegů, paní doktorko.”

„Je tedy riziko jedna ku dvěma stům, že přijde ke mně?” „Přesně tak, paní doktorko.” „Takové riziko docela dobře snesu.” „Jenže naše povinnost.”

„Vaší povinností je jít do hajzlu, když vám to poručím!” „Takhle s námi nemluvte,” zledovatěl mužský hlas. „Já s vámi vůbec nebudu mluvit. Zavolám rovnou plukovníka Fobassu.”

Thomas slyšel, jak mladá žena sňala sluchátko ze zdi a dotkla se tlačítka předvolby.

„Richarde? Tady je Dagmar. Poslyš, miláčku, ve dveřích se tlačí sedm mužských, jsou zpocení v podpaží a mají ploché nohy. Kromě toho s sebou nesou nějaké dělo nebo paprskomet a já se bojím, že mi rozbijí zrcadlo v předsíni. Nemohl bys to zařídit, aby odsud vypadli? Cože? No ovšem, že je všechno v pořádku, pohoda, jako obyčejně.  Dobrá, já ti ho předám.”

Pak už Thomas slyšel jenom:

„Ano. Ano. Ano, pane plukovníku. Ano. Rozkaz, pane plukovníku.”

Zmizeli tak rychle, jak přišli, ti muži spotem v podpaží a plochýma nohama, odnesli to svoje dělo či paprskomet, jímž vážně ohrožovali integritu zrcadla v předsíni doktorky Dagmar Sakade. Zabouchla za nimi dveře a bezpečnostní uzávěr zasyčel, když hydraulicky ovládaná táhla vsouvala ocelové jazyky závor do karbonitových lůžek.

Thomas vyšel z koupelny.

Dagmar se opírala zády o dveře. Zprudka oddychovala. „Myslela jsem, že umřu strachem,” řekla. „Proč jsi z nich měla strach?” „Měla jsem strach o tebe, hlupáčku.”

Žárlivost mu sevřela srdce. Srdce? Neměl žádné srdce, jenom mimořádně silnou energobaterii. Buď jak buď, žárlil jako primán v operetě.

„Kdo je ten plukovník?”

„Užitečná známost. Pracuju někdy pro armádu, rozumíš? Pro speciální jednotky.” „Proč jsi mu říkala miláčku?”

„Měla jsem mu říkat ty lumpe? Ale teď už přestaň hloupě mluvit a pojď ke mně. Chci se přesvědčit, že opravdu nemáš žádné zábrany. Chci vidět, jestli ti toho tvého sportovce neudělali jenom pro parádu. Pomiluj mě teď hned, tady na místě.”

Kombinéza se na ní rozpadla a šelestivě se jí snesla k nohám. Uvolnil osušku. V šeru předsíně se zabělala jeho hruď, poznamenaná tmavou skvrnou v místech, kam před týdnem vnikl projektil Bevilaquovy pistole.

Když k ní přistoupil, uvědomil si, že k tomu, co má v úmyslu učinit a po čem touží, potřebuje obě ruce. Poprvé po sedmi dnech položil kovovou krabici s tváří na zem a pustil ji z ruky. Teprve teď se cítil nahý a strašlivě ohrožený. Potřeboval se někde ukrýt, potřeboval někoho zabít, potřeboval někoho milovat.

Uchopil ji za pas do horkých, suchých dlaní, bez námahy ji pozvedl a nasadil ji na sebe.

Nešlo to snadno, zdaleka to nešlo snadno. Řečeno technickým slangem, oba systémy, které vstoupily do interakce, byly rozměrově inkompatibilní, však také první výkřiky, které ze sebe Dagmar Sakade vyrazila, rozhodně nebyly známkou blaženství. Ale vše se v dobré obrátilo a odbornice na biochirurgii se brzy přesvědčila zde, v předsíni a později několikrát na posteli v ložnici, že uprchlý kyborg věru nemá jen na parádu onu část svého bioplastového těla, již ona, Dagmar, posměšně, avšak se sympatií nazývá sportovcem.

Mají kyborgové potřebu spánku? Ano i ne. Jejich bioplastové tělo nepotřebuje odpočívat. Lidský mozek uzavřený do karbonitové schránky má ale stejné nároky jako kterýkoli jiný mozek ve schránce kostěné, tím spíš, je-li unaven silnými dojmy. A tak na rozhraní noci a rána usnul i Thomas.

Když se probudil, slunce už stálo vysoko na obloze, jeho paprsky se pracně prodíraly ztmavlými okny. Slastně vdechl vůni dámské ložnice, vůni parfémů, líčidel, hebkého prádla.

A pach kovu.

Prudce se posadil. Pět mužů v neprůstřelných krunýřích na něho mířilo svými samopaly. Thomas si uvědomil, že patří k jiné ozbrojené složce než školní bezpečáci. Mají krunýře barvy žluté, kdežto školní bezpečáci byli oranžoví.

Rozhlédl se kolem sebe, ale Dagmar byla pryč. Ani kovovou schránku s tváří nikde neviděl.

Přetáhl si pokrývku přes klín, aby zakryl svou nahotu. Jeden z ozbrojenců se tomu zasmál, ale Thomas nedokázal rozeznat, který z nich to byl. Celohlavové přilby zakrývaly vojákům tvář.

Dagmar stanula ve dveřích, půvabná, svěží, usměvavá. Přes rameno jí nakukoval muž v modré uniformě. Měl krásnou mužnou tvář, jak si Thomas nenávistně uvědomil.

„Můj miláček se probudil!” šveholila Dagmar. „Není krásný, Richarde? A jak je výkonný! Po všech stránkách, můžeš mi věřit, vyzkoušela jsem si ho.”

„Ty jedna hnusná děvko, ty jsi mě práskla,” řekl Thomas.

„Miláček se hněvá,” konstatovala Dagmar věcně. Chtěla vstoupit do místnosti, ale důstojník ji zadržel.

„Nesahejte na ni, nebo vám urazím pracku,” houkl na něho Thomas.

„Zajímavé,” podotkl důstojník. „Žárlivý kyborg. S takovým případem jsem se ještě nesetkal.”

„Lodovic je mimořádný případ se vším všudy,” přisvědčila Dagmar. „Budeš mi za něho vděčný. A ty taky, ty jeden nabručený trumbero, mi budeš děkovat, že jsem tě zachránila před policií a ještě jsem ti sehnala místo.”

„Zachránila před policií?” opakoval kyborg nechápavě. „A co tihle.”

„Ozbrojené složky vnější ochrany, pane Thomasi. Protože jste dosud civilista, představím se já: plukovník Richard Fobassa. Budu rád, když se začleníte do mé jednotky, pane Thomasi. Jsem o vašem případu podrobně informován. Vaše minulost. jako člověka mi imponuje, a tím více mě zaujaly výkony, jež jste podal v uplynulých sedmi dnech.”

„To je ten člověk, s kterým jsi mluvila.”

„Jistě,” smála se mladá žena. „Jakmile slyšel smluvené heslo pohoda, byl tu jako na koni. Choval se diskrétně, jinak to ani nedovede. Počkal, až se probudíš docela sám od sebe.”

Thomas si ovinul přikrývku kolem pasu a vstal z postele.

„Nezabijete mě?”

Plukovník Fobassa se rozesmál.

„Ale pane Thomasi! Jste především kyborg. Už jste zemřel, takže vásnikdo zabít nemůže, leda snad zrušit, to za prvé. A za druhé - pro mě jste cenný jenom v provozuschopném stavu. Myslíte snad, že bych se osobně obtěžoval, kdybych měl zájem na vaší likvidaci?”

„A tihleti.” ukázal Thomas na ozbrojence.

„To je moje osobní stráž. Chlapci, můžete odejít. Pan Thomas se bude chovat rozumně, nemám pravdu?”

Vojáci navyklými pohyby zaklesli samopaly do držáků na zadní pláty krunýře a vypochodovali z místnosti.

„Kde je moje tvář?” vzpomněl si Thomas.

Teď si všiml, že krabice leží u dveří.

Dagmar ji zvedla a přitiskla si ji k hrudi.

„Představ si,” řekla plukovníkovi, „že miláček Lodovic ji celý týden nepustil z ruky. Držel ji a držel jako dítě hračku.”

„To dokáže jenom kyborg,” poznamenal plukovník.

„Kdy mi ji nasadíte?”

Plukovník si vyměnil s lékařkou kratičký pohled. Je už klidný, ptal se plukovník beze slov. Jako beránek, odpověděla lékařka. „Voják nepotřebuje tvář, Thomasi.”

Poprvé neužil slov „pane Thomasi”. „Ostatně budete sloužit na stanicích vnější ochrany. Tam se bez tváře dobře obejdete. Je vás tam mnoho takových, jako jste vy. Každý z nich zběhl z kyboškoly, každý z nich má za sebou zajímavé osudy. Nebudete se mezi nimi nudit. Jsou to hodnotné kusy.”

Kus jménem Lodovic Thomas upřel na Dagmar svoje uslzené oči. Nervózně se zasmála.

„Richard to s tebou myslí dobře, drahý. Věř mu. Tvář by ti jenom překážela. Ostatně, podívej, jak je ošklivá.”

Jediným hmatem otevřela bezpečnostní uzávěr kontejneru a vysypala obsah na zem.

Beztvarý rosol dopadl na podlahu, pleskl a pomalu se roztékal. Jeho růžová barva rychle šedivěla, zakrátko zhnědla. Lékařka lhostejně pozorovala tu proměnu. Tahle tvář už byla stejně k ničemu, když ji kyborg tahal týden po kanálech.

Uvažovala o tom, jak mu asi je. Nemá asi nejlepší pocity. Tohle je ale rozhodně zdravá lekce. Musí si uvědomit, jak to s ním doopravdy je, a čím dřív dojde k poznání pravdy, tím líp pro něho.

Takový už je život.

Není lehký ani pro člověka, ani pro kyborga.

„Tak vidíš.” řekl kyborg tiše, dívaje se na zničenou tvář. „Tak vidíš, moje lásko. Já jsem ti tolik věřil, že od tebe dostanu tvář. Dal bych ti za ni srdce.”

Lékařce škublo v koutcích, ale ovládla se, dalo jí to ovšem dost práce. Kyborg řekl něco moc směšného. Nemá přece žádné srdce.

Vzhlédl k ní a řekl prudce:

„A já ti to svoje srdce přece dám.”

Plukovník vykřikl a sevřel lékařku za paži. Kdyby byl kyborgem, stačil by ji strhnout nazad. Jenže plukovník nebyl kyborg. Byl to člověk.

Lodovic Thomas se chytil za hruď, vtlačil prsty mezi karbonitová žebra a jediným trhnutím je odtrhl od sebe. Pak vrazil dlaně do rány až po zápěstí, nahmátl energobaterii a vyrval ji ven.

„Já.” vykřikl, a to bylo jeho poslední slovo.

Kyborg by neměl říkat „já”, tím méně voják-kyborg, pomyslel si plukovník, a to byla jeho poslední myšlenka. A Dagmar Sakade, biochirurg v úvazku sil vnější ochrany? Ta si nepomyslela vůbec nic, jen před očima se jí matně mihl vizuální vjem plakátu, jejž zahlédla na kterési inspekční návštěvě kyboškoly. PAMATUJ, ŽE JSI BOMBA, tahle slova na něm byla napsána.

Baterie dopadla na podlahu a vybuchla s prudkostí, kterou bylo možno očekávat.

BROWNŮV POHYB

Jorge Luis Borges patří k autorům, kteří mě silně zasáhli. S jeho Bábelskou knihovnou jsem se potkal v Labyrintu, v té úžasné sbírce sestavené Adolfem Hoffmeisterem na počátku šedesátých let, bylo mi sedmnáct, když vyšla, a Bábelskou knihovnu jsem si zamiloval snad víc než kterýkoli z ostatních skvělých příběhů této knihy. Zaujala i mého otce, který ji přečetl a divil se:

„To je zvláštní! Vždyť to jsou samí neznámí autoři a píší tak úžasné věci!”

Velká byla naše izolace v té době...

Bábelská knihovna obsahuje vizi imaginárního světa, ve kterém jsou obsaženy knihy sestavené všemi variacemi 23 písmen. Je to nekonečný svět, v němž bloudí knihovníci chtiví najít aspoň jedinou knihu obsahující kloudný text, nebo dokonce knihu knih, ve které je sestaven katalog všech knih shromážděných v této Bábelské knihovně.

Byl bych padlý na hlavu, kdybych předstíral, že jsem Brownův pohyb nepsal bez zřetele na Borgesovo mistrovské dílo. Je to parafráze, nebo snad „pocta Mistrovi”, a pohrál jsem si zde i s archaickým, místy artistním literárním stylem. Je to ale i jiný plán, než pouhé zahledění jednoho pošetilého muže do vize, vycházející z představy Brownova pohybu postrkujícího částečky prachu ve vzduchu. Je tu i reflexe nepochopení nefantazijních lidí vůči fantastovi. Jistě pramení z dětských zážitků. Naše rodina žila v nekrutějších dobách padesátých let ve vesnici Slapy. Můj otec, spisovatel Vladimír Neff, tam nebyl vystaven žádnému pronásledování, to jistě ne. Ale to absolutní nepochopení ze strany těch poctivých kovozemědělců tam bylo. Jednoho dne přišla za ním deputace.

„Víte, pane Neff, lidi by rádi věděli, co děláte.”

„Co dělám ? No, píšu knihy,” odpověděl jim.

„To my víme,” řekli oni. „Ale co děláte?”

Necítil k nim žádnou nechuť. Je to jistě těžké pochopit práci spisovatele pro člověka, který je zvyklý - dejme tomu - orat, a že se to tenkrát ještě dělalo postaru, oralo se pluhem taženým koňmi anebo dokonce kravkou. Ale zase na druhou stranu, literát se může nad tou mírou nepochopení pozastavit, zadumat, nebo dokonce zasnít. Což se mi stalo v téhle povídce.

Knihovna svěřená péči Jana Kaufmana je umístěna do čtyř sálů rozlehlého žerotínského zámku v B., ozdobených nástropními malbami vlašského manýristy Nicolly Sacchiniho, proslulého snahou stejně neúnavnou jako neúspěšnou napodobit obžernou obrazotvornost velkého Arcimbolda, který ani zde, v B., se nedokázal odpoutat od klasických regulí, takže jeho dílo, ač umístěné na stropě, jen pramálo povznáší ducha a dnes má nějakou hodnotu, ach, jen proto, že je tolik staré, a dokonce i tato pochybná hodnota je ještě více zpochybněna, neboť Sacchiniho dílo je poškozeno vlhkem, plesnivinou a nešetrnými zásahy mužů devatera řemesel, zejména pak zedníků, elektrikářů a instalatérů, takže například Junona má zvlněnou hruď protknutou kanalizační přípojkou; a snad právě proto bohyně hledí tak melancholicky dolů, na čtyři rozměrná plátna Petra Brandla, znázorňující život v zámecké kuchyni, stáji a čeledníku, na plátna takřka neznámá, jež Brandl namaloval patrně jen pro svou zábavu, takříkajíc bokem, v přestávkách při práci na oltářním obraze pro přilehlou kapli svatého Jana Křtitele.

Jan Kaufman, muž přeučený, spravuje svazky svezené do zámku v B. ze šesti jiných zámků a šlechtických letních sídel z širokého okolí, díky šťastnému a ve své době i poněkud riskantnímu rozhodnutí kteréhosi činitele, kterému bylo z jakýchsi příčin líto knih, jež byly určeny pro papírnu ve Štětí.

Před dvaadvaceti lety byl sestaven katalog knihovny, ale o jeho dalším osudu nejsou zprávy, takže lze předpokládat, že katalog se ztratil. Jan Kaufman zato uchovává několik šanonů s korespondencí vedenou s rozmanitými odbornými institucemi v hlavním městě, které se - jak je z korespondence patrno - chystají k důkladné katalogizaci na základě rozsáhlé rešerše v zájmu pozdější exploatace zdejších literárních pokladů, při níž bude využito nejmodernějších technických prostředků, jako například komputer s bublinovou pamětí, takže jednou bude možno - obrazně řečeno - stisknutím knoflíku vyhledat a elektronicky dopravit na učencův stůl, umístěný řekněme v Prešově, xerograf kterékoli stránky kterékoli knihy, aniž se řečený učenec bude muset štrapicírovat do B. a tam zdlouhavě vyjednávat s Janem Kaufmanem, knihovníkem ze staré školy, jehož kvalifikace je - žel - nedostatečná a neodpovídá požadavkům moderní doby. Jenže ty četné instituce se sídlem v hlavním městě se dosud mezi sebou nedohodly, která z nich a za jakých podmínek se ujme toho odpovědného úkolu, takže o knihovnu se i nadále stará Jan Kaufman, který zde v létě větrá a v zimě topí, pastičky na myši klade průběžně a občas podniká zápas s leteckými armádami molů, parazitujících na knižních hřbetech.

Většinu svého času Jan Kaufman tráví sedě na židli s vyřezávaným opěradlem, jež je tuze nepohodlné, takže delší dobu na židli dokáže odpočívat jenom člověk se zády znecitlivělými dlouhým cvikem.

Jan Kaufman sedí a dívá se na částečky prachu, kterak tančí v širokém pruhu světla, dopadajícího do největšího sálu přivřenou okenicí. Je jich bezpočet, určitě statisíce, možná miliony. Některé stoupají, jiné klesají, ale většinou jen zmrtvěle ulpívají v prostoru, jsouce nadnášeny molekulami kyslíku, dusíku, kysličníku uhelnatého, neboť kamna nejsou právě v nejlepším pořádku. Knihovník na ně hledí upřeně, svelkým zájmem, bez pohnutí, po celé hodiny.

V celém B. si lidé o Janu Kaufmanovi povídají, že je cvok. Knihovník o tom ví, ale nevadí mu to. Pravda, před lety, kdy začal se svým pozorováním, snažil se vysvětlit spoluobčanům účel svého počínání a vedl o něm improvizované přednášky v místním hostinci Jednota, ale dostalo se mu převážně posměchu, někdy útrpnosti, nikdy však porozumění.

„Vedle nekonečně velkého a nekonečně malého známe ještě nekonečně složité, a ač se to zdá být protismyslné, právě toto třetí nekonečno je větší obou předchozích,” vykládal Jan Kaufman zdejším traktoristům a ošetřovatelům telat. „Z hlediska fyzikálního i filozofického není ovšem počet částic prachu v pruhu světla mnou pozorovaném nekonečný, avšak jejich vzájemné vztahy se mění v čase důsledkem molekulárního pohybu plynných částic obsažených ve vzduchu, takzvaného Brownova pohybu, podle Roberta Browna, jemuž se říkalo kníže botaniků a jenž se proslavil tím, že jako první pozoroval roku 1827 pohyb mikroskopických částic v kapalinách s správně je spojil s pohybem molekul. Prach se lidskému oku jeví jako souvislá šedá plocha v pruhu světla pronikajícího škvírou mezi okenicemi, a to má svůj důvod - jeho částice jsou ve vzduchu rozmístěny víceméně pravidelně. Avšak pohyb molekul je ustavičný a nekonečně složitý a stejně nekonečně složité jsou vztahy mezi částicemi. V průběhu času se může - ba musí - stát to, že některé se k sobě přiblíží a jiné vzdálí, takže ve svém úhrnu vytvoří obraz.”

Při této představě Jan Kaufman růžověl v lících a zvyšoval hlas, to také proto, aby překřičel smíšky, kteří se už začínali ozývat.

„Pozorujte obrázek v novinách. Je také složen z bodů! Jednou nastane okamžik, možná prchavě krátký, kdy se částečky prachu seskupí také do obrazu složeného z bodů. Bude to možná obraz nějakého bezvýznamného výjevu, ale s ohledem na nekonečnost možností to stejně pravděpodobně bude i obraz mystéria z minulosti, přítomnosti, ano, i budoucnosti. Mohu spatřit obraz svého zrození anebo požáru této hospody, obraz vraždy Caesarovy, Libuši věštící slávu Prahy anebo tvář obyvatele dálného světa. Může to být obraz výjevu skutečného, nebo neskutečného, takže si lze představit, že vy, pane Znamenáček, se mi ukážete v podobě ženy, zvířete nebo stromu. Mohu spatřit obraz zániku vesmíru, mohu...”

Zbytek výkladu, když Jan Kaufman ve svých opětovaných pokusech vysvětlit spoluobčanům smysl svého konání dospěl do tohoto bodu, zanikl v tartasu hlasů, protože spoluobčané se začali předhánět v návrzích, co všechno by se mohlo objevit před očima zámeckého knihovníka, a pokud byly právě přítomny děti, které sem přišly se džbánem tatínkovi pro pivo, špicovaly uši, neboť mnohé návrhy byly pikantní, zbarvené humoristicky.

Časem Jan Kaufman pochopil, že se mu nepodaří překonat hradbu neporozumění, a když se ho někdo zeptal: „tak co, pane Kaufman, jak je to s tím vaším nekonečnem, už jste něco uviděl?”, plaše se usmál, pokrčil rameny a odvětil, že ještě ne, ale že s plynutím času se zvyšuje pravděpodobnost úspěchu, takže jeho naděje vzrůstá, místo aby byla obrušována dosavadními neúspěchy. Zámek opouštěl jenom za dnů pošmourných a deštivých, trápen představou, že prach, za daných světelných podmínek neviditelný, se možná seskupil do žádané konfigurace právě teď, v tuto chvíli, a že na další příhodný okamžik bude nutno čekat dlouho, předlouho. Ale že to byl člověk v jádře optimistický, dokázal zaplašit chmury a svůj optimismus podpořil i racionální úvahou: prach je ve svém pohybu aktivnější za slunného počasí, protože sluneční energie uvádí molekuly vzduchu do prudšího pohybu, kdežto pod mrakem jsou i molekuly jaksi línější, ospalejší.

Zato za dne slunečného nebylo možno Jana Kaufmana potkat na návsi anebo v zanedbaném zámeckém parku. To bychom ho mohli spatřit, jen kdybychom se tiše vkradli do jeho hájemství a nahlédli mu přes rameno, opatrně, aby nás nikdo nespatřil, ani on, neboť nejsme vybaveni hlavičkovou bumážkou povolující vstup, neboť - to se rozumí - jediné opatření, na kterém se shodly všechny ty velevýznamné instituce odpovědné za další osud zdejšího knižního pokladu, je přísný zákaz vstupu všem osobám povolaným i nepovolaným bez výjimky, ledaže by o výjimku požádaly.

Zajděme za Janem Kaufmanem třeba dnes, kdy slunce krásně svítí, jak ostatně v tomto požehnaném viničném kraji bývá zvykem.

Knihovník je strnulý, ruce má složené do klína. Neodvážíme se ani dýchat a postupujeme šourem, majíce nohy opatřeny plstěnými papučemi. Jsme tak blízko, že nás Jan Kaufman musí slyšet, ale on nijak nedává najevo, že by věděl o naší přítomnosti.

Tu si všímáme zvláštního sklonu knihovníkovy hlavy.

Opatrně ho obejdeme a popatříme mu do tváře.

Jan Kaufman hledí kupředu, blaženě se umívá, ale jeho zrak nic nevnímá, neboť - jak jsme právě byli pochopili - mysl vyhasla, život z něho unikl.

Kvapně se vzdálíme, abychom přivolali pomoc, leč marně, neboť Jan Kaufman skutečně zemřel a jen živá voda by mu vrátila život.

„Divně se tvářil,” vyprávějí v hospodě Jednota ti, kdo zemřelého spatřili v té poloze, ve které zesnul. „Díval se kupředu a usmíval se.”

„Jako by něco viděl.”

„Co by mohl vidět, mrtvý nic nevidí!”

„Mohl něco vidět těsně před tím, než odešel.”

Za rok za dva je B. za slunných dnů jako vylidněné. Když nahlédneme oknem do některé z chalup anebo se vkrademe do stáje nebo na sýpku, tu a tam spatříme nehybnou sedící postavu, a na upírá zrak přímo před sebe.

Výkon zdejšího statku tím arciť trpí k nelibosti mnohých orgánů, a především Okresní zemědělské správy, která ve své korespondenci s krajem žehrá na přítomnost knihovny na zámku v B. a uvádí ji do příčinné souvislosti s truchlivými hospodářskými výsledky statku. Na schůzích pak činovníci svolávají hromy a blesky na adresu „ingoustů, který to všechno zavinili”.

Ale někdy, když jsou sami doma nebo v kanceláři a sluneční paprsky pronikají dovnitř širokým pruhem osvětlujíce tetelivé částečky prachu, zadumají se a hlavou jim kmitne otázka:

Proč jenom se ten starý Kaufman tak blaženě usmíval?

VEČÍREK S PŘEKVAPENÍM

Chovní hominidé, změny ve stravovacích návycích... V románu Až spáč procitne popisuje H. G. Wells společnost poměrně vzdálené společnosti. V tomto románu jsem se poprvé setkal s myšlenkou, že lidem budoucnosti se změní stravovací návyky a budou pohlížet na naše pojídání masa s ošklivostí, jako my pohlížíme na kanibalismus. Koneckonců televizní Návštěvníci s jejich amarouny nebyli nic jiného než oživení této staré myšlenky.

Po létech si nejsem jistý, že společnost spěje k nějakému druhu vegetariánství anebo k požívání umělé stravy. Dlouho jsem si to myslel. Usuzoval jsem tak podle sílící tendence ochraňovat přírodu, nacházet cestu do animální říše. Na konci první dekády jednadvacátého století propadám v tomto smyslu skepsi. Z ochrany přírody se stává politické hnutí usilující o moc a agresivní chování tohoto hnutí lidi spíš znechucuje než přitahuje k myšlence vstřícného soužití s přírodou. Dalším erodujícím prvkem je multikulturalismus. Sílí vliv kultur, zvyklých chovat psy a kočky jako jateční zvířata, kultur, které nepohrdnou mozkem doposud živé opice jíž bylo useknuto temeno. Rozhodně se dnes nezdá, že bychom směřovali k nějakým amarounům!

Naštěstí ale nesměřujeme ani k chovným hominidům. Veřejnost sice projevila značný sklon ke zvrhlosti, když byla schopna pozitivně přijmout nechutné podívání typu Mlčení jehňátek a Hannibal. Kanibalismus se nyní vyskytuje, přinejmenším na stránkách bulvárních médií, jistě častěji než kdykoli před tím. Nestává se ale příkladem hodným následování. Přece jen určité postoje jsou v nás hodně hluboko zakódovány, než aby se kód dal překlenout módní vlnou.

Povídka má ještě jednu rovinu - tou je intoxikace provokativní myšlenkou. Tato idea samozřejmě mohla vzniknout jen v kontextu sterilní totalitní společnosti, která vnímala každou jinou myšlenku, než je ortodoxní nauka za potenciálně nepřátelskou a škodlivou. Povídka vznikla v hodně dekadentním údobí totality, o deset let před tím by nemohla vyjít tiskem. Dnes asi přijde mladému čtenáři hodně nepochopitelná. Vždyť provokativnost je dnes pokládána za hlavní myslitelovu ctnost a veřejně činné osoby jsou schopné čehokoli, aby urvaly aspoň vteřinu pozornosti.

Pěkný večírek s překvapením, pomyslel si Petr zklamaně. Otravný přesně tak, jak bývají večírky, na které vás hostitel zve parádní kartičkou se zlatým vypouklým písmem. Večerní oblek z přelomu století je povinný. A už ten je zdrojem velkých nepříjemností. Tuhý límec džínové bundy dře do krku a hanba mluvit o kalhotách, tvrdých a úzkých, které škrábou prostě všude.

Kolem dlouhého stolu sedělo na pětadvacet pánů a dam. Upjatá modř džínových obleků některým pánům docela dobře slušela a také kytlice z pytloviny vypadaly docela chic. V čele seděl hostitel, profesor duchovních věd Theodor Vysecký, a nudil celou společnost sáhodlouhým projevem o filozofickém odkazu Pavla Kosatíka, dávaje najevo, že každou větu považuje za duchovní poklad nezměrné ceny.

Ostatně i sama večeře byla bídná. Petr jen taktak sežvýkal svůj plátek homasa a omáčka měla tak protivnou chuť, že skoro nebyla k jídlu. Víno bylo poněkud lepší, a díky jemu nastala po večeři, když Vysecký konečně přestal řečnit, jakási zábava.

Jeden pán - Petr ho neznal, ostatně s výjimkou dvou nebo tří povědomých tváří neznal nikoho z pozvaných - zacinkal nožem na skleničku, rozkurážený vínem a ovšem i osobností své sousedky, snědé hnědovlásky s takřka obnaženými ňadry, a zvolal:

„Pozval jste nás na večírek s překvapením, pane profesore. Teď už je skoro po večírku, budeme se rozcházet a překvapení nikde!”

Nastalo zděšení, jenom obnažená hnědovláska znachověla, neboť si uvědomila, že se do svého odvážného souseda náhle zamilovala.

Veliký myslitel se však usmál, povstal a pánovi se uklonil.

„Děkuji vám, příteli. Tázal jsem se v duchu, zda někdo z vás najde dost odvahy, aby mi připomněl vlastní cíl našeho setkání. Ano, pozval jsem vás nikoli proto, abych vás donutil poslouchat moje výklady, ale proto, abychom společně prožili a vychutnali překvapení.”

Rozhlédl se kolem sebe, štíhlý, vysoký, korunovaný kučeravou hřívou havraních vlasů zdobených stříbrem, božsky suverénní. Pohled jeho chytrých černých očí nebylo možno snést bez zachvění.

„Jsou mezi námi lidé všech profesí a stavů,” pokračoval, „všech základních odstínů letory a charakteru. Každý z vás je svým způsobem typický a může se právem charakterizovat jako reprezentativní vzorek, dejme tomu, pěti set milionů lidí.”

Petr se zastyděl.

Po celý svůj život miloval Theodora Vyseckého a považoval ho za svého duchovního vůdce. Proto s takovým nadšením přijal pozvání na večírek s překvapením. Jakmile však milovaný učitel začal shromáždění nudit svými sáhodlouhými řečmi, Petr o něm zapochyboval, ba dokonce ho napadlo, že starému pánovi už začíná měknout mozek.

Jak jen jsem mohl pochybovat, uvažoval Petr a rděl se. Profesor Vysecký pokračoval:

„Rád bych se vás zeptal… jak vám chutnala večeře?”

„Nebyla špatná,” odpověděl ten odvážný pán, teď už samozřejmý mluvčí skupiny. „Trochu tuhá, omáčka byla nahořklá.”

„Co si myslíte, že jste jedli?”

„Co by to mohlo být? Dušené homaso po šanghajsku. Moc se nepovedlo.”

Odvaha toho pána, jak vidno, rostla. Petr se začal mračit, protože teď, kdy jeho důvěra v milovaného učitele byla obnovena, nesnesl pomyšlení, že by se nějaký přiopilý mluvka směl beztrestně otírat o božského Theodora.

„Nebylo to homaso,” zavrtěl hlavou profesor Vysecký. „Byla to dušená svalovina mrtvého zvířete! Odřezky zadní kýty zvířete zvaného kráva, levé kýty, abych byl zcela přesný.”

Odvážný pán zbledl, nahnul se, pootevřel ústa a nepřestávaje svírat sousedčinu ruku v dlani, zvrátil obsah svého žaludku čistým, přesně narýsovaným obloukem na stůl. Také Petrovi se zakymácel žaludek a hlava se mu zamžila pocitem závratě. Začal zhluboka dýchat a několikerým říhnutím se mu podařilo zvládnout rozhoupaný žaludek. Když přišel k sobě, rozhlédl se kolem, ale okamžitě zavřel oči, protože jeho žaludek byl slabý na tu podívanou. Ti z hostů, kteří se dosud nepozvraceli nebo neomdleli, právě teď zvraceli a omdlévali. Jen tu a tam zůstali sedět nějaký pán nebo nějaká dáma a hleděli strnule před sebe.

Theodor Vysecký povstal ze svého místa v čele stolu a se smutným úsměvem hleděl na tu spoušť.

„Nechápu vás. Vždyť kráva má stejnou svalovinu jako chovní hominidé! Proč bychom se jí měli štítit? Protože má čtyři nohy a žádné ruce, kdežto hominidé mají nohy jenom dvě, a zato pár rukou? Kráva bývala v minulosti chovné zvíře stejně tak, jako hominidé jsou dnes chovní lidé.”

„Dost, ty hnusný dobytku!”

Petr křečovitě svíral víčka, když vykřikl ta hrozná slova, a pěstmi udeřil do desky stolu. Navenek křičel, ale uvnitř plakal: učiteli, učiteli, co jsi mi to udělal! Měl pocit, že Vysecký uspořádal celý ten prokletý večírek s překvapením jenom proto, aby Petra pokořil, aby se mu sadisticky pomstil za ta léta bezmezného obdivu, aby ho vnitřně zdeptal, aby v něm zahubil ty nejsvětější city. Jak jsi mi to mohl udělat, učiteli, laskavý mysliteli, neochvějný průvodče klikatinami života!

Třískal pěstmi do stolu a představoval si, že bije Vyseckého, že roztlouká to klenuté čelo, které tak dlouho sloužilo jako hradební zeď moudrosti.

Nemohl však věčně opakovat svoje „dobytku, dobytku”, a také s mlácením do stolu musel přestat, protože ho začaly bolet ruce. Také první zlost ho už přešla, vybila se v křiku a úderech, a následoval úžas, tichý, bezmocný úžas.

Petr otevřel oči.

Nejenom on křičel na Theodora Vyseckého. Všude kolkolem se zvedal rozhořčený křik, jakási dáma s tváří pokrytou nepravidelnými červenými skvrnami hodila po filozofovi sklenici, obtloustlý mužík v džínové vestě bez rukávů, ozdobené válečným křížem, gestikulací naznačoval, že míní Vyseckého zardousit, a ten odvážlivec, který první vznesl dotaz - a byl de facto původcem toho všeho, protože, jak Petr zadoufal, kdyby nebylo jeho drzosti, Vysecký by možná nepronesl slova tak strašlivá, že... -ten odvážlivec, prostořeký a pak první mezi těmi, kdo pošpinili filozofův stůl, ten, opět první, popadl nůž a vyskočil na stůl v úmyslu zřejmě vražedném. Upíral na učence zavilý pohled, napřahoval po něm levici a ozbrojenou pravicí máchal ve vzduchu. Uklouzl však po zvratcích, upadl a křehké nohy starožitného stolu z pravého plastiku jeho pád nevydržely, zlomily se, takže se to všechno poroučelo, stůl i s pánem bezmocně se zmítajícím v nestrávených zbytcích - hrůza pomyslet - zvířecího masa.

Vysecký na to všechno hleděl zkoprněle, protože takovou reakci zřejmě nečekal. Útočník se pokoušel znovu nabýt ztracenou rovnováhu. Ještě zaútočí znovu a nikdo, nikdo mu v tom nebude bránit.

Petr přiskočil k telefonu a roztřesenými prsty vyťukal kód tísňového volání.

„To bude drahej žertík, milej pane,” bručel ramenatý poručík ochranné služby. „Zvířecí maso! Kdo kdy slyšel o takové prasečině!”

Muži jeho oddílu křísili omdlelé, pomáhali těm, kdo se jen taktak drželi na nohou, a organizovali provoz v koupelně, kde hosté - dámy první - ze sebe smývali stopy té příšerné večeře.

Vysecký seděl na své židli, samozřejmě s ocelovými pouty na rukou. Byl klidný a Petrovi se dokonce zazdálo, že situace Vyseckého baví.

„Lidstvo se vždycky živilo zvířecím masem,” poznamenal učenec. „Všichni naši předkové.”

„Mýho dědečka s babičkou vynech,” vyjel na něho jeden z biřiců. „Známe takové ptáčky! Do kostýmků se převlíkli, ožrali se, no a pak se poblili.”

„No dovolte! Jak se opovažujete? To si vyprošuju! Místopřísežně prohlašuji, že jsem neměl tušení o.  původu té stravy.”

Poručík zasáhl do půtky. Zločincův klid na něho udělal velký dojem a zřejmě se mu chtěl intelektuálně vyrovnat.

„Zalitoval jste zániku starých časů,” obrátil se k filozofovi. „Pryč je bída, nemoci, válka, pryč jsou zvířecí instinkty vyvolané zvířecí stravou. Víte dobře, že člověk se začal chovat ušlechtile, teprve když se začal živit výhradně hominidními proteiny!”

„Jsme ušlechtilí.” opakoval po něm Theodor Vysecký ironicky. „Jsme ušlechtilí, protože nikdy a za žádných okolností nemluvíme o tom, z čeho pochází naše potrava?”

„Poručíku, poručíku.” zvolal policejní lékař, který až dosud cosi kutil se svými přístroji, lahvičkami a zkumavkami.

„Co je? Nerušte výslech.”

„Tohle není zvířecí maso! Je to normální homaso. Tenhle vzorek,” zatřepal ve vzduchu zkumavkou, „ten pochází z levé přední končetiny chovného hominida.”

„Přesně tak,” přikývl profesor Vysecký. „Tohle je druhé překvapení mého večírku. Sliboval jsem překvapení, a ejhle, jsou tu dvě. Nebo snad nejste překvapen, poručíku, že nemáte žádný, ale vůbec žádný důvod k tomu, abyste mě zatkl?”

Povstal a nastavil poručíkovi svoje ruce spoutané ocelovými náramky. Užaslý poručík beze slova pouta odemkl. Profesor poodstoupil a znovu usedl na svoji židli. Důstojně, jako by to byl trůn. Teprve pak se poručík zmohl na slovo.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Čtvrtý den až na věky.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.