Příběh lidské vlhkosti

Martin Strnad

Martin Koláček

Copyright:

Autoři: Martin Strnad a Martin Koláček

Ilustrace: Vladimír Chalupa

Vydalo nakladatelství: Martin Koláček - E-knihy jedou

Rok vydání: 2013

Vydání první

ISBN

978-80-87856-15-4 (epub)

978-80-87856-16-1 (mobi)

978-80-87856-17-8 (pdf)

V krčmě U Plytkého čvachtu

Tento příběh se odehrál před dávnými časy, kdy Zemi vládla vláha, lidská noha ještě nepoznala souš a tukan noc bez tuknutí. Náš mladý hrdina se celou noc družil své vyvolené, která ho bez rozmyslu odháněla, až si na něj vymyslela úkol v tom čase a místě takřka nesplnitelný. Takřka.

V krčmě U plytkého čvachtu seděla obvyklá společnost. Hlavy vystrčené nad hladinu až po krk se rozhlížely po širé vodní pláni, kde na ně zpátky hleděly spousty dalších obličejů s chlupy téměř suchými od poledního slunce. Mezi hlavami hostů proplouval tác s různorodými pochutinami připravenými v kuchyňské vzduchové kapse a zastavoval se u některých hlav, aby jim tu dobrotu nasypal na jejich plovákové talíře.

Když vodu v ohraničené letní zahrádce Plytkého čvachtu rozvířil nový příchozí, všechny hlavy se otočily. Z kalu, který s sebou přitáhl z ulice, se vynořila úplně mokrá chlupatá hlava mladého muže. Ten se rozhlédl kolem, pak se ještě jednou potopil, a když se vynořil, konečně zamířil k jednomu volnému plovákovému talíři. Všechny suché hlavy ho přitom stále sledovaly.

„Co to bude?“ vybublal číšník, příliš malý na své zaměstnání, s ústy téměř na hladině.

„Máte něco suchýho?“ zeptal se mladík zkroušeně.

„Tady je suchej jenom humor,“ načež se voda všude kolem rozvířila, jak se štamgasti rozchechtali.

„Tak mi dejte drcený řasy.“

„Šutrem, nohou, tukaním zobákem?“

„To je jedno.“

Číšník se zase ponořil a odplaval do kuchyně. A zatímco mladík čekal na svou objednávku, ucítil, že kolem něj proudí voda, až se mu těsně před obličejem objevila fontánka. Někdo se vynořoval a přitom prskal vodu z úst. Mladík se odtáhl, ale v úlek ho to neuvedlo. Ten den by ho v úlek neuvedlo vůbec nic.

Nad hladinu se pomalu vysunula hlava, a když jejímu postaršímu majiteli konečně došla voda v ústech, použil je k jejich pravému účelu: „Slyšel jsem správně, že hledáte něco suchého?“

Mladík přikývnul svou pomalu schnoucí hlavou.

„Mohu se na chvíli přistavit k vašemu plováku?“

„Ale jo, klidně.“

„Fontánka jméno mé,“ podal mladíkovi ruku pod hladinou, „jsem iluzionista, specializuji se ve vodních efektech.“

„Hm, to není moc neobvyklý,“ potřásl mu mladík chlupatou rukou, „já jsem nějakej-“ v tu ránu vedle nich vystříkla voda vysoko do vzduchu a vynořil se hřbet delfína. Ten prudce narazil čumákem do Fontánky a vydal chraplavé zařehtání.

„Nechej pána, Flfte,“ odstrčil mladík delfína.

Fontánka se zakabonil. Považoval se za vrcholového experta v oblasti vodních fontánek vyvolaných živými tvory. Znal veškerou matematiku i biologii s nimi spojenou a vždycky ho dopálilo, když nějaký nevzdělanec, nedej bože zvíře, zvládl mnohem větší, hezčí a po všech stránkách geometricky přesnější fontánku, aniž by znalo jakoukoliv s nimi spojenou teorii.

„Hej!“ vyprskl číšník rozčilenou spršku vody a slin, „žádný zvířata! A taky žádný děti!“ Ukázal na malého chlapce, který se šťastně topil u baru, evidentně velmi spokojený sám se sebou, že pronikl až tak hluboko do světa dospělých. Nikdo mu nevěnoval příliš pozornosti. Děti se kolem topily neustále. Nechat děti vypořádat se s tvrdými podmínkami života pod hladinou bylo považováno za správnou konzervativní výchovu. Protože kdo se topí, nezlobí.

„Flfte, počkej venku,“ odstrčil delfína jeho pán bokem. Delfín vyplaval z ohraničeného prostoru zahrádky a vynořil se na druhé straně zídky, která sotva převyšovala hladinu. Opřel si o ni čumák a líně sledoval svého pána.

„Víte pane...,“ zatvářil se Fontánka tázavě, aby konečně zjistil, jak se ten mladík hledající „něco suchého“ jmenuje.

„Vyšplouch, ale můžete mi říkat prostě Šplouch...“

„...Víte Šplouchu, hledat něco suchého tady, je jako čekat na Velké odčerpání.“

„Máte mě za hlupáka?“

„Ne, to vůbec ne, chtěl jsem tím říci, že se ve městě dá sice leccos koupit, ale nic z toho nebude opravdu suché, vždycky jenom usušené.“

„No a?“

„No a já vám chci právě nabídnout radu, jak najít souš.“

„Souš je výmysl, nic takového přece neexistuje,“ odbyl Vyšplouch Fontánku.

„Ale tak přece si to necháte vysvětlit, ne?“

Přiblížil se k nim číšník, diskrétně sesunul drcenou řasu z tácu na jejich plovák a zase beze slova zmizel. Drcená tukaním zobákem, ta nejdražší. Jak jinak, pomyslel si Vyšplouch. Nevraživý jako nafouklý ježík a vychcaný jako plejtvák obrovský, tenhleten číšník.

„No tak mluvte,“ pobídl ho Vyšplouch a pustil se do svého luxusního občerstvení. Řasy chutnaly úplně stejně, jako by je drtili trilobitem, navíc byly zhruba stejně staré.

„Inu, se souší se to má tak,“ začal Fontánka, pak se na moment ponořil, aby nabral vodu do úst a vytvořil tak další fontánku, jako dramatický efekt pro své vyprávění. To samozřejmě nedalo Flftovi, který taktéž nabral vodu a, když byla Fontánkova fontánka v nejvyšším bodě, vyprskl vlastní, dvakrát vyšší.

Fontánka si odfrkl směrem k Flftovi a začal: „Souš je všude kolem nás, jenom je na ní vrstva vody. A jestli se ptáte mě, pak není problém souš vytvořit. To Vám ale zřejmě stačit nebude, vy totiž hledáte Prasouš.“

„Prasouš?“

„Ano, Prasouš. Místo opředené legendami, místo kde se nikdy voda nezdržuje, kde vám uschne celé tělo a otevřou se vám dveře k úplně novému poznání světa.“

„Hm … a najdu tam něco suchýho, co můžu přinýst zpátky?“

„Odnášet cokoliv z Prasouše by byla svatokrádež, ale předpokládám, že všechno tam k zemi přirostlé nebude...“

„A kde můžu tu Prasouš najít?“

„To právě nikdo neví.“

„Tak to děkuju pěkně.“

„Rád děláte ukvapené závěry, že?“

„No a proč mi to teda všechno říkáte?“

„Protože vím o někom, kdo by mohl vědět víc.“

„Tak kdo to teda je a kde ho najdu?“

„Ne tak zhurta...“

„No dobře, co za to chcete?“

„Ale pane Vyšplouch, vy mě urážíte! Já nejsem žádný obchodník, já nic neprodávám.“

„U mokrý haksny, tak se konečně vymáčkněte!“ nevydržel to už Vyšplouch, „leze to z vás hůř, než ty vaše fontánky.“

Flft se hlasitě zařehtal a vyprskl jednu nedbalou fontánku.

Fontánka se zakabonil, nebyl si jistý, jestli mu to po tomhle chce říct. Vyšplouch mezitím dojedl řasu. „Podívejte se,“ začal pak, „jestli se nějak nedohodneme, tak je tohle plácání ve vodě zbytečný.“

„Dobře, dobře,“ rozmyslel si to Fontánka, „když Vám řeknu kdo to je a kde ho najít, vezmete mne s sebou jako doprovod? Jsem muž mnoha schopností...“

„Vážně, jako třeba?“

„No, třeba... Třeba umím moc pěkné fontánky.“

„Tak když umíte tak pěkné fontánky, k čemu potřebujete mě? Copak se tam nedofontánkujete sám?“

„Víte, mohl bych, ale to místo je velmi zrádné. Všichni, kteří se tam vydali o samotě, tam už zůstali až do vlastní smrti, nikdo z nich se nikdy nevrátil.“

„No tak počkat. Jestli je to nebezpečný, tak nikam nejdu, sám nebo s váma.“

„Právě naopak milý Šplouchu, právě naopak.“

„Jste záhadnej jako korálovej útes. Je to nebo to není nebezpečný?“

„No, záleží, jak se to vezme … z krátkodobého hlediska to může být dokonce velmi příjemné, ale z dlouhodobého... z hlediska celého života, i když asi poněkud zkráceného … scvrklého.“

„Kruci Fontánko, tak ven s tím, nebo to z vás vymáčknu rychleji, než tukan otevřený oko.“

„Dobře, dobře, hlavně klid. Víte, někdo tomu říká díry slizu, jiní to nazývají nebeskou bránou, mně se ale podařilo zjistit, že se to místo nachází v Příkopu žužlavých ryb.“

„Příkop žužlavých ryb? A koho tam jako máme hledat?“

„Tak tam právě mé znalosti končí. Vím pouze, že v těch místech údajně přebývá jediný dosud žijící mudrc, který pamatuje velké zvlhnutí.“

„HEJ!“ Ozval se zase číšník, „vypadni odsud!“ Udělal několik rychlých temp k východu ze zahradní restaurace, kde se ve vodě líně převalovalo modré tělo. Číšník se zapřel o zídku a prudce ho odkopl, až se zvedla menší vlna.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Příběh lidské vlhkosti.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.