Tomáš Petrásek

POSLEDNÍ HLÍDKA

Tomáš Petrásek

POSLEDNÍ

HLÍDKA

Copyright © Tomáš Petrásek, 2012 (2007)

Cover © Karel Zeman & Lukáš Tuma, 2012

Czech edition © Nakladatelství Epocha, s. r. o., 2012

ISBN (e-pub) 978-80-7425-889-3

ISBN (mobi) 978-80-7425-891-6

ISBN (pdf) 978-80-7425-890-9

I. Bitva mimo čas

Ještě jsem naživu. Je jasno. Jasno a mráz. Staré a scvrklé slunce už podešlo Mehsor, kloní se k západu, ale ještě pořád nahlíží do mojí jeskyně. Jako kdyby se ptalo, zda jej ještě někdy uvítám svými věčnými otázkami, jestli tu ještě budu, až se ukáže příště. Odpověď samozřejmě zná.

Jeho paprsky v sobě pořád chovají nádech života, jak se lesknou a tančí na ledových krystalech a bodají do očí. Bodají, ale už nehřejí. Je zima. Je doopravdy zima.

Na skále naproti je pětadvacet čar. Myslím, že jich je pětadvacet, ale slzí mi oči, nejsem si jistý. Co na tom ostatně sejde. Pětadvacet dnů! Kdo by si jen troufal pomyslet...

Když se sám sebe ptám, co ten čas znamenal, mám v duši prázdno. Radost i zmar, vzdor i odevzdání, zoufalství i naplnění – vskutku i život i smrt – jako kdyby všechny ty nejbouřlivější pocity mohly sdílet jedno srdce, ale zároveň se rušit, jako zápor ruší klad… až zbývá nicota. Vůbec to není takové, jak jsem si vždycky myslel, že to bude. Když na chvíli zavřu oči a vítr se utiší, moje duše by chtěla věřit, že to vůbec není pravda, že kolem je vlahé jaro, že až otevřu oči, spatřím život, světlo, tváře mých druhů, že můj úkol na mě teprve čeká. A přece vím, že už je dávno za mnou, že už je konec. Vím, že bych teď měl něco cítit, neb jsem za těch pětadvacet dnů zažil a poznal více zázraků než kterýkoli ze smrtelníků, jež přišli přede mnou, za celý život; měly by mnou zmítat nejzuřivější ze všech emocí, ať dobré či zlé – jenže teď prostě odmítám uvěřit. Má duše je nehybná a scvrklá jako umírající slunce.

Poslední hlídka... Teď jsem poslední hlídka já. Opakuji si ta slova, od samého počátku, kdy jsem letos poprvé otevřel oči, a přece, dokonce i nyní, když je po všem, mi jaksi nedochází, že je to doopravdy.

* * *

O poslední hlídce mi vyprávěli ještě dříve, než kam sahá má paměť. A samozřejmě i mnohokráte potom. Jako by těm slovům někdo mohl uniknout. Jsou v mé mysli tak hluboce vryta – a přeci, když s nimi mám ve své mysli spojit sám sebe, nedokáži se bránit zaváhání. Naše mysl je zvláštní.

Před osmdesáti vzestupy a pády slunce – a celý ten čas mezi tehdy a dnes se náhle zdá jako sen, jako prchavý okamžik promarněný dřímotou – ano, myslím, že toho roku, jsem poprvé spatřil svůj osud. Vzpomínám si tak jasně... bylo pozdní léto, první doba bouří pominula a slunce na velkém nádvoří ještě hřálo. Skupina mužů seděla ve stínu; popíjeli karru, smáli se, občas se porvali mezi sebou a dvě nebo tři protivné stařeny spílaly všem, kteří šli kolem. Má duše byla ještě z poloviny v temnotě nevědomosti, neznal jsem ani jejich tváře, ani jejich jména.

Proč vypadají tak divně? Proč se chovají tak divně? Proč nepomáhají ostatním a jen posedávají, ač není svátek? Má matka tehdy sotva měla čas na moje dotazy – vrcholila sklizeň. A přece se zastavila a sklonila se ke mně. Oni nemusejí. Letos přišlo jejich slunce.

Co je to něčí slunce, ptal jsem se. Byl jsem ještě moc nevědomý, než abych to mohl pochopit.

To znamená, že oni odejdou jako poslední hlídka. Ta slova pro mě samozřejmě znamenala málo. Bál jsem se jich, byli staří, oškliví, hodně křičeli a nevěděl jsem na koho nebo proč.

Neboj se jich. Jsem tady. Měl bys být pyšný. Ten nalevo je tvůj otec. Myslím, že jsem tehdy ani přesně nevěděl, co to otec je, nebo proč bych měl být pyšný.

Když jsem byl o několik sluncí starší, matka mi poprvé dovolila, abych se účastnil oslavy Dne světla. V předsálí starého slunečního sálu byla veliká nástěnná malba symbolizující zápas smrti a věčné smrti, vévodila jí démonická postava urugha s vyceněnými tesáky – tehdy jsem z něj měl hrůzu, strašil mě ve tmě a zároveň fascinoval. Jako větší děti jsme rádi chodili do jeskyň a starých síní hluboko pod Awaorem, kde byly rytiny a malby z dávných let – tehdy nás samozřejmě nejvíce vzrušovaly scény z bojů a válek. Byl tam i veliký a neobyčejně živý výjev z poslední hlídky; čtyři muži s kopími a zvláštními zdobenými sekyrami, bojující před branami města s urughy. Dávno mrtvý malíř samozřejmě neměl sebemenší potuchy, jak urugh vlastně vypadá. Nyní bych se mu snadno mohl vysmívat. Tehdy nám však obraz ježil srst a plašil naše mladá srdce, když jsme na něj upírali rozšířené zraky v mihotavém světle loučí a kahanů.

Celé týdny jsme strávili na skaliscích za hradem a ve strži potoka a s klacky a dřevěnými meči si hráli na hrdiny z poslední hlídky a bojovali s neviditelnými urughy. Dospělí nás za to mnohdy plísnili a vyháněli. Urugh ostatně není obyčejné zvíře, mnoho z nás je má za posvátné, symbolizují věčnou smrt a pošetilé stařeny říkají, že už vyslovit jejich jméno přivolává neštěstí. Naše matky se však spíše než prokletí bály nepřízně Strážkyně Světla.

Eusiadera wa-tua, tehdejší nejvyšší astroložka, měla totiž v pevnosti velký vliv. Byla velmi stará a velmi přísná, dbala na prastaré obyčeje a dodržování všech obřadů, ale její vlastní srdce bylo zlé. Rallainee o ní vždycky říkala, že ve jménu Světla vládla Tmou. Vládla věděním, avšak vláda nad moudrostí jí byla upřena, a tak se snažila vládnout strachu. Starý sluneční sál, jenž byl jejím dílem, a který jsem měl tu čest později opravovat, však vyměřila natolik nepečlivě, že se z toho ježila srst – skutečně, sama obávaná Osvícená postrádala úctu před Světlem jež měla hlásat.

Ale vím, že to nebyl strach ze Strážkyně, co mě nejvíce ovlivnilo v myšlenkách. Byla to nerozvážná a zlomyslná promluva jednoho ze starších hochů, který se nám, awaorské drobotině, vysmíval. Znectil – dnes vím, že vcelku právem – jeskynní malbu, jež nám byla málem svatyní, i všechno naše naparování vítězů nad představami. Všichni jsme samozřejmě věděli, ale jaksi vědět nechtěli, to, co nám vmetl do očí – že nikdo z živých boj s urughem neviděl, ani o něm nemohl slyšet. Že až budeme starými muži a odejdeme na poslední hlídku, zemřeme se sluncem a už se neprobudíme. Že o našem boji nikdy nikomu neřekneme, neboť už nikdo živý nebude, aby mohl poslouchat nebo kreslit. To byl zřejmě náš první dotyk s tím, co slova poslední hlídka skutečně znamenají. Poprvé nás přiměl uvažovat o konci času a absolutním osamění.

Tajemství smrti a věčné smrti je každému z nás odhalováno postupně, jak jeho rozum vyzrává. Mladí a pošetilí, ostatně mnozí staří nejinak, mají tato tajemství za posvátná a veliká a dí, že je Osvícení vyjevují každému postupně, v pravý čas, až když ten, komu jsou zjevována, je připraven na poslední hlídku. Jako většina tajemství a svátostí, i toto je prostý omyl nevědomých a nemoudrých.

Ve skutečnosti nejsou řečené velké pravdy nikomu upírány, ne každý se však po nich pídí, a ne každý rozum je dokáže uchopit. A, jak jsem sám ke svému velikému úžasu a – nemohu říci jinak – ke své veliké hrůze zjistil, to nejhlubší a nejposvátnější vědění je skryto v temnotě nikoli proto, že by bylo skrýváno před nepovolanými, nýbrž proto, že ani sami Osvícení pravdu neznají, tápou v nevědomosti a velice je to tíží. Ti skutečně osvícení to vědí; ti, kteří jsou osvícení jen z titulu svého postavení, se to snaží skrývat sami v sobě.

* * *

Je velmi zneklidňující a děsivé vydat se do neznámé tmy. A takové – a ještě mnohem horší – je stát se poslední hlídkou. Nic, žádná životní zkušenost, žádná moudrost, vás nemůže na tu chvíli připravit. Ale dokonce ani tohle dopředu nevíte. Všichni kolem předstírají, že vědí – stejně jako jste se i vy, když vám do odchodu ještě zbývalo mnoho a mnoho let, naučili předstírat, že vlastně víte. Ale ptejte se – a že já se ptal a pátral – nakonec se stejně doberete jen toho, že před vámi leží tma, do níž vkročili mnozí, ale žádný ji dosud neopustil, žádný hlas z ní nepronikl a žádné světlo ji neprozářilo. Nevím, jestli je lhostejnost k tomuto vědomí hrdinstvím. Spíše bych řekl, že je klamem, či dokonce hloupostí.

Ten poslední rok jsem procitl ze smrti, a už jsem znal svůj osud. Smrt – zvali ji též možná správněji zimou, chladem nebo temnotou duše – je úplně jiná než spánek, kterým spíte pod sluncem. I na to musíte přijít sami, neb je to nesdělitelné jako mnohé nejhlubší věci v životě.

Říká se jí někdy spánek, neb je to méně temné slovo, a spánkem také začíná. Ale ve smrti není nic, ani sny, ani čas. Jak dlouho trvá, nevědí ani nejmoudřejší. Ani já ne, ačkoli věřím, že trvání má a že není prosta času, ač se to tak mně samému jeví a mnozí to říkají.

Každé probuzení ze smrti je tak trochu jako začít nanovo. Cítíte ten nejstrašnější chlad. Mráz, který na mě útočí v tyto ponuré dny, se s ním nedá srovnat. Štípe, mrazí, ale útočí jen zvenčí, nikdy vlastně nepůsobí bolest. Chlad po smrti přichází zevnitř, je vlhký a nevýslovně bolí, budí křeče a chvění. Když pomine, vy začnete existovat.

Vždy máte nejprve pocit, že vlastně žádná smrt nebyla, neb minulý život se jeví, jako by ani neskončil. Ale je to jen iluze. Mnohé z toho, co bylo, zapomenete, mnohé si pamatujete jako ze sna, mnohé se vám jeví jinak než pod minulým sluncem. Vaše tělo je jiné, stejně jako těla těch, které jste znali. Cítíte jinak. Pokaždé to byla změna. Proto ostatně panuje přesvědčení, že s každým novým sluncem přichází jiný svět a jiný život.

Ale ten poslední rok byla ta změna větší. Nevím, kdy jsem si ji uvědomil doopravdy, ve skutečnosti jsem to ale tušil již dlouho předem. Na poslední hlídku často odcházeli muži i o čtyři nebo pět sluncí mladší, než jsem byl... než jsem já. V obzvlášť špatných letech samozřejmě i mnohem mladší. Nemohl jsem to tedy netušit již o slunce dříve, když jsem uléhal...

Později – obzvlášť v posledních dnech – jsem se často ptal proč. Proč ne o rok dříve, proč ne o rok později. Vlastně nevím. Nikdo za vámi nepřijde, nikdo vás nepřesvědčuje. Alespoň za mnou po posledním procitnutí nikdo nepřišel. Prostě jsem věděl, že tenhle rok jsem to já, že bych to měl být já. Jaksi se mi nechtělo usnout do nestálé smrti a znovu se vrhnout do dalšího vzestupu a pádu slunce. Možná to mělo co dělat s tím, že poslední temnota se na mně podepsala opravdu těžce a po procitnutí byla bolest větší než jindy – ale ne, nemyslím, že by mě hnal strach ze strázní další nepravé smrti. I když, kdo ví. Mohl bych při ní třeba zemřít úplně. Byl by v tom rozdíl? Čím více nad tím přemýšlím, tím více si myslím, že byl.

Všichni říkali, že poslední hlídka je nejsprávnější a nejčestnější způsob, jak odejít ze světa. A nyní, nyní, když je všechno pryč, vím, že měli pravdu. Ano, ještě pořád mám strach z toho, co mě čeká, a vím, že toho tolik zbývá, co by mělo být řečeno a uděláno, a možná nikdy nebude. Ale přece, když vzpomenu na všechny ty divy a zázraky, na světlo posledních temných dní – pak nemohu ani okamžik litovat.

Prvních patnáct dnů po probuzení, tedy do Velkého dne, jsem vedl život téměř jako normálně. Nebo jsem se to snažil předstírat. Samozřejmě, s tím vědomím to nikdy nemohlo být takové. A slunce rostlo, jak mi připadalo, nesmírnou rychlostí, až opět – a pro mne již naposled – viselo nad Awaorem jako obrovský žhnoucí kotouč rozpalující skály a vzduch až k nesnesení.

Avšak ve chvíli, kdy Illruinen wa-tua zaměřila, že slunce konečně dorostlo a že nadešel nejdelší z dní, kdy je denní hvězda na vrcholu své moci a září nejjasněji a nejdéle, aby pak následoval její nezadržitelný pád, už jsem si nemohl namlouvat nic. Po skončení hlavního obřadu nás naše Osvícená nechala nastoupit před celým Awaorem na nejvyšší výspě pevnosti, napuchlé slunce pálilo jako tekutý oheň, kámen sálal teplem a zdola, z hlavního nádvoří, se na nás napjatě upíraly všechny oči města.

Hleď, lide Awaoru. Hleďte na muže a ženy, kteří dnes naposled hledí s vámi na vrcholící světlo. Hleďte na muže a ženy, kteří budou žít, aby vy jste mohli zemřít, a kteří zemřou, abyste procitli. Odejdou na stráž, z níž není návratu. Jste jim zavázáni svým životem.

A pak všichni Awaorští, včetně samotné Strážkyně sluncí i Tharmaneho, starosty Awaoru, před námi poklekli. Myslím, že obřady vznikají z bezradnosti. Oslavovali jsme vrcholící slunce a vzdávali mu úctu, neboť jsme věděli, že začne upadat, a nemohli jsme to zvrátit. A oni oslavovali nás a my tam stáli, stejně bezradní jako ti, co před námi klečeli; my byli bezradní, neb nás čekala cesta, po níž nekráčel nikdo z živých, a oni byli bezradní též; Illruinen nejvíce, neboť bezradnost je právě ten pocit, který vás naplní, když hledíte na někoho, kdo má brzy odejít na poslední hlídku. I kdybyste to byli třeba vy sami.

Všechna ta sláva a lesk, všechno, co by nezúčastněnému přišlo skvělé, slavné a velkolepé, to mělo jen dodat odvahy nám všem, v pravdě celému Awaoru, neboť nás čekal nesmírný úkol, jenž jsme nemohli chápat, ale museli přijmout, a jim nezbývalo, než vložit svou smrt a své vzkříšení do našich rukou.

Synové Awaoru! Odcházíte splnit poslední a největší z úkolů, který vám byl dán, tak jako vaši předkové odešli před vámi a my odejdeme po vás. Odcházíte do temnot a nevídané hrůzy, abyste nám dali spatřit vzestup dalšího slunce. Jste světlem. Jste nadějí. Jste jedinou hranicí, jež nás všechny dělí od věčné smrti. Awaor leží pod vámi, Awaor leží pod vašima nohama, Awaor leží ve vašich rukou.

A my její slova opakovali. Někteří v šepotu, jiní křičeli se zbraní zdviženou k paprskům nejdelšího z dní. ... Awaor leží v našich rukou. Budeme bojovat v temnotách, budeme bojovat, než slunce zemře, bojovat se samotnou smrtí až do konce času! Awaore, budeme bojovat. Awaore, my setrváme, dokud nepřijde konec sám. Tak přísaháme.

To už jsme křičeli všichni, pot nám tekl po tvářích v celých proudech, štípal v očích, zbraně vylétaly k blankytnému nebi a oslnivě se blyštěly, zdola nám Awaor provolával slávu. Velkolepá chvíle... a jistě důležitá pro nás i pro ně, a přece v tom všem bylo ukryto něco směšného. Snad i trochu tragického.

Ale když na to nyní vzpomínám, myslím, že jen proto, že v té chvíli měla má duše zcela jiné myšlenky a nezamýšlela se nad celou situací, jsem tehdy namísto přísahy nepropukl v rouhavý smích. Ne, na našem osudu nebylo nic směšného, ani na důvěře, kterou v nás vkládali. Ale přece! Ve vší té slávě a majestátu nikdo neměl sebemenší ponětí, co vlastně znamená poslední hlídka, co znamená konec, co znamená temnota.

Proti komu a čemu máme bojovat, jsme věděli jen matně, ba mnozí spíše vůbec. A přece jsme tu stáli, přece nám mávali, přece jsme přísahali! Sotvakdo může pochopit, jak nepatřičně jsem se tehdy na svém postavení cítil, tedy alespoň do chvíle, než mě všeobecné vzrušení strhlo a dovolilo mi přestat se zamýšlet.

Nakolik to cítili ostatní z nás, to mohu těžko říci, mnozí snad ještě doopravdy věřili... a měl bych jimi za to opovrhovat, nebo je obdivovat?

Pak už to nikdy nebylo takové. Po tom obřadu už jsme to byli my a oni – poslední hlídka a Awaorští. My a živí, jak jsme se naučili říkat. Začali jsme se stýkat mezi sebou více než se svými dřívějšími přáteli. Poslední hlídka nemá mít přátel mezi živými. Strážkyně slunce nám to častokrát kladla na srdce, ale temné pověry byly tím posledním důvodem pro toto počínání.

Slova tvoří pouto mezi vámi a vašimi blízkými, připomínala nám Illruinen, toto pouto vám nyní může dodat sílu a klid, ale nepřetrvá temnotu. Proto vás varuji, střezte se společnosti živých, tím více, čím bližší vám jsou. Pamatujte na slunce, pod nímž se probudí ti, které milujete, pamatujte na bolest, kterou budou trpět jejich srdce. Každé slovo možná ulehčuje srdcím vašim, tím více však budou trpět oni. Všechna pouta k vám, pokud je nezpřetrháte, hrozí vtáhnout jejich srdce do temnot, do nichž kráčíte. Vaším posláním je přinášet spásu, nikoli bolest, před temnotou je ochránit, nikoli ji vnést do jejich duší. Čiňte však, jak cítíte vy sami, neboť vy jste poslední hlídka, a nikdo a nic již nestojí nad vaší vůlí.

Vyrovnávali jsme se s tím různě. Někteří doopravdy již téměř neprohodili slova ani se svými matkami a potomky, jiní méně. Musím připustit, že jsem patřil k těm horším, bral jsem ta slova na lehkou váhu den co den, ať už mé pohnutky byly jakékoli. Snad jsem byl vskutku sobcem a čerpal jsem svou dnešní sílu z budoucí bolesti srdcí, jež mi byla nejdražší. Nyní vím, že Illruinen měla pravdu.

Awaorští se nás však, zejména později, sami začali stranit z vlastních pohnutek, čemuž je sotva možné se divit. Samozřejmě jsem věděl, že poslední hlídka znamená změnu. Řekli mi, že má duše se změní. Že mé srdce ztvrdne a s každým dnem bude má duše méně a méně ovládat činy těla. Živí tíhnou k tomu vysvětlovat činy čekajících na hlídku jen jejich nejistotou a nadměrným popíjením karry.

Ve skutečnosti bych však řekl, že jsme se nechovali podivně proto, že jsme pili, ale naopak, snažili jsme se pít, abychom zapomněli na skutečnost, že jsme ve vleku změn našeho těla i duše, které naše já nemůže zcela ukrýt.

Posledních deset nebo patnáct dní – než napadl sníh a živí odešli do jeskyň – to bylo nejhorší. Zatímco živí hodovali a tloustli, aby jejich těla nahromadila sílu světla pro boj s temnotou, my, ačkoli jsme rozhodně nehladověli, jsme zůstávali šlachovití a svalnatí. Začala nám rašit hrubá srst, delší a tvrdší než živým, a pokryla nám celé tělo i obličej.

Proměna se ale nezastavila na kůži. Všechno skryté a špatné z našeho nitra vystupovalo na povrch, ta část duše, která v sobě nosí zlo, nabývala vlády častěji než jindy, a každý z nás více než jednou řekl a udělal věci, které se neměly stát. Bylo mnoho bolesti a sváru, ale naši blízcí nám odpouštěli, neboť i oni jednou nastoupí stejnou cestu.

Nemyslím, že jsem byl proměnou zasažen jen z poloviny tak silně jako někteří jiní. Záchvaty ničivého vzteku se mi, žel, nevyhýbaly, a jen já vím, jak těžké bylo s tím bojovat. Avšak mnozí, dříve třeba mírní a moudří mužové, zuřili jako šelmy i na nejmenší popud či zcela bez důvodu.

Je to moudře zařízeno, pravila Illruinen, muka, která podstupuješ, tě mají připravit na cestu. Tvé tělo i tvé srdce musí ztvrdnout, aby čelilo nejstrašnějším nástrahám a odhodilo tíhu minulosti. Nevyčítáme nikomu z vás zlobu, která se ve vás hýbe, neboť není vaší vinou. Přichází, aby vás vedla do boje proti temnotě, aby vám dala sílu vytrvat až do chvíle, kdy pomine čas. A též, aby vám pomohla přetrhat pouta se světem živých a umenšit bolest odchodu.

Asi bych lhal, kdybych řekl, že poslední rok byl jen samým utrpením a strachem. Kdo odchází na poslední hlídku, těší se neobyčejné volnosti. Od Nejdelšího dne nemusí pracovat v hradě ani na polích, leda když sám chce. Těší se z množství jídla a karry má, kolik jen vypije. Muži tráví večery a odpolední tmu popíjením a přes den jsme se často věnovali zápasu, aby naše svaly zesílily. Já se ovšem častokrát hlučné společnosti stranil.

Z věží nebo skalisk za Awaorem jsem hleděl na pevnost, na řeku a na ztrácející se slunce. Hledal jsem samotu, jednak proto, že pomáhala přemáhat onu zlobu, která nepřicházela ze mne, jednak proto, že jsem si snažil vštípit do duše něco ze světa dřív, než zanikne. Hledíte na svět jinak, když víte, že za počet dnů, který dokážete spočítat, už nebude nic, co by mohlo přemýšlet, hledět a pamatovat si, že bude smrt, jenže bez probuzení.

Když mě v těch chvílích někdo vyrušil, právě tehdy jsem byl nejzlostnější a nejztemnělejší. Když jsem se však vracel o své vůli, býval jsem naopak klidný, jako by snad se mnou vůbec nic nebylo, jako bych stále patřil k živým a ne k temným halasícím postavám na malém nádvoří.

Samozřejmě jsme požívali i dalších svobod a rozkoší. Všichni Awaorští měli řadu důvodů se nás stranit, jak to šlo, ale, přirozeně, pro ženy to neplatilo. Slunce ví, že jsme byli tou nejohavnější sběří vzezřením a často i chováním. Byli jsme velice vzdáleni ode všeho, co dělá muže v očích žen přitažlivými. Mnozí z nás s nimi jednali hrubě, ba násilně, proti všem mravům a zvyklostem.

Avšak navzdory tomu jsme se těšili přízni, jaké se za života dočká málokdo. Většina to brala jako svou posvátnou výsadu poslední hlídky, a tak tomu vskutku bylo, avšak nikdo pod sluncem mi nikdy nedokázal rozumně vysvětlit příčinu tohoto zvyku.

V posledních dnech života města se začalo citelně ochlazovat. V hradu hořely velké ohně, aby osvětlovaly cestu do nebytí a chránily Awaor před temnotou a mrazem, dokud nenadejde čas. Po svátku šera nás Strážkyně slunce začala chystat na náš úkol.

Opakovala nám, co bylo o temnotách známo, nebo to, co se domnívala, že zná. Jistý Arkoan byl jmenován vůdcem Poslední hlídky, složili jsme poslední přísahu. Město se chystalo ke spánku smrti. Pole osiřela. Dílny i hospodářské budovy, stejně jako obytné jeskyně na hradě i v podhradí byly vyklizeny, jejich dveře zataraseny a okna zaslepena. Dobytek byl zahnán do jeskyň a osivo zapečetěno do truhel v nejhlubších kobkách. Vše, co nebylo připevněno a co mělo nějakou hodnotu, bylo odneseno za silné kamenné hradby Awaoru, to nejcennější pak až do hlubokého podzemí.

Na všech stranách pevnosti probíhaly opevňovací práce. Navzdory svému společenskému stavu jsem se účastnil jejich řízení, neb jsem si citelně uvědomoval, že hradby a postavení Awaoru znám lépe než kdo z živých, a cítil jsem povinnost učinit, co jen jsem mohl.

Během prací začaly od severu a východu vanout studené větry, s nimiž přitáhla temná mračna. Dvaatřicátého dne od Velkého světla se na Awaor snesl první sníh, jenž sice nevytrval, ale záhy se mu dostalo posil. Kraj se oděl do bílého hávu a slunce, které naň shlíželo, ztratilo již čtyři pětiny své někdejší velikosti. Jak jsem si tehdy myslil, bylo odsouzeno k zániku, a my s ním. Stejně jako měl zemřít Awaor – navždy, selžeme-li.

Zvěř na pláních se bezcílně toulala, poslední těžcí rirlogové stejně jako malí prerni hledali nejbezpečnější doupata a škvíry v hlubinách země, zatímco alrunové se stejně jako všelijaká droboť chystali na konec svých krátkých životů.

Na sněhu se záhy objevili první zavalití urgitové. Urgit je vlastně mladý urugh, ale zve se jinak, neboť se svému rodiči mnoho nepodobá vzezřením ani zvyklostmi. Vskutku, staří je považovali za zcela jiná zvířata. I největší urgit sahá dospělému muži sotva po ramena a na obyvatele měst zpravidla nedotírá, jednak že to není jeho zvykem, jednak že k tomu nemá příležitost, neb hrady už bývají v jejich čase obyčejně uzavřeny. Nemá vlastně ani potřebu, poněvadž se může dle libosti krmit na zvěři, která dost rychle nenašla úkryt, nebo která nemá dar nestálé smrti a čeká na svou záhubu v nicotě.

V noci na poslední den přišla veliká sněhová bouře, která po sobě zanechala závěje, jaké jen málokdo z živých pamatoval. Malátní živí, obalení tukem a hedvábnou srstí, však už opouštěli síně u velkých ohňů jen výjimečně, nebylo-li zbytí. Zbývaly poslední práce v tomto světě, než se obrátí v bezčasí.

Nesmírné bohatství zásob pro dobu procitnutí bylo uloženo do Jeskyň chladu. Větší část města byla již opuštěná a chladná, jen ve sklepeních okolo samé Jeskyně chladu planuly ještě olejové lampy a louče.

I my se chystali. Jeskyně chladu nám však byla už provždy zapovězena. Naše místo bylo na přístupu k celému hradu, na předním nádvoří, v soutěsce mezi zdviženým padacím mostem přes hradní příkop a širokým ústím jeskynního vchodu, jenž se uzavíral hlavní branou sroubenou z nejtvrdších dřev a pobitou bronzem. V zahloubeném výklenku této zpola umělé, zpola přirozené skalní rokle bylo naše tábořiště, kde měl planout poslední z ohňů.

Nanosili nám tam velikou hromadu dříví na podpal a zanechali džbány s karrou, masem a sušenými plody. Nemohu zapomenout na pocit, když jsem přehlížel věci, jež nám byly připraveny. Džbánů s jídlem nebylo mnoho, dříví ostatně také ne. Po celý svůj život jsem počítal zásoby, aby město mohlo přežít do další sklizně. Ani proměnou v poslední hlídku nemůžete zcela zatratit svůj předchozí život, a proto tedy při pohledu na dvanáct mužů, sedm žen a ony kupy zásob moje mysl proti mé vůli opět počítala.

Řady džbánů a sudů – stejně jako obrovská kopa dřeva – vyhlížely úctyhodně, avšak můj odhad mi dobře prozradil, jak dlouho potrvá, než nezbude nic. Jak příznačné, že právě skrze svá čísla jsem i tehdy prvně jasně ucítil svůj konec. Deset dní, nejvýše snad patnáct...

Pochybnosti se mne zmocňovaly proto, že na rozdíl snad od všech ostatních, co kdy odcházeli bojovat do temnot, jsem nahlédl cosi z utajeného… Tušil jsem totiž už tehdy, že to, čemu se říká konec času, smrt slunce či jinak, je od chvíle, kdy Awaor nadobro uzavře brány, přinejmenším značně vzdáleno. Tušil jsem, že bezčasí, kdy slova den i noc ztratí svůj význam, pokud vůbec přijde, může přijít až dlouho, předlouho po naší smrti hlady a zimou. A kdo mezitím bude hájit město, pokud toho bude zapotřebí?

Máme dost zásob, Illruinen? tázal jsem se té nejmoudřejší. I ona byla již otupělá blížící se změnou, její postava měla obludně nadmuté rysy; jako všichni živí pokaždé, když přicházel čas. Přesto v sobě měla cosi, co bylo hlouběji než její zevnějšek, a co bylo více než jen lesk jejího postavení.

Odvedla mne stranou od ostatních, na jedno z hradebních postavení, aby nikdo neslyšel naše slova. Dlouho však nemluvila, jen na mne hleděla. Dodnes mám v očích její pohled.

Jsem strážkyně starého vědění, ne vševědoucí, řekla nakonec tiše. Činím tak, jak činila Osvícená, jež mě učila, jež zase měla své vědění od své předchůdkyně. Vypravuji vás na cestu, jak Awaor vypravoval své poslední hlídky na sklonku stovek a tisíců sluncí, stovek a tisíců končících světů…

Nechtěj po mně však, abych ti řekla, zda vás vypravuji správně – neboť to sama netuším. Awaor se dosud vždy a znovu udržel, a proto celé mé srdce doufá, že to, co vám bylo dáno, vás vyprovodí až do samého bezčasí – ale útěchu, jistotu, po mně nežádej.

S těžkým srdcem jsem se navracel. Poslední hlídka pro mne znamenala příliš, než abych se s klidem spolehl na zvyk a staré pravdy – též jsem lépe než jiní věděl, že staré pravdy nejsou více než jen pokusy starých pravdu uhodnout.

Mí druhové se mi vysmívali. Počítáš proviant do doby, kdy zanikne čas? Chceš snad žít věčně jako hvězdy? Vrať se spát do Jeskyň chladu, když mluvíš jako nějaký živý!

Cítil jsem hanbu, nevím však, zda více za sebe nebo za své spolubojovníky. Copak oni to nechápali, že vytrvat na svých místech můžeme jen dotud, dokud nám bude jídlo dodávat sílu a oheň teplo a světlo? Dnes vím, že mé obavy byly přinejmenším z jistého ohledu zbytečné, nicméně tehdy jsem to nevěděl a oni o tom věděli ještě mnohem méně, smála se z nich tedy jen zaslepenost, ba hloupost, kterou sotva omluví jejich stav.

Nemohu však jednu ze svých myšlenek nevěnovat Illruinen wa-tua, nejmoudřejší ženě, jaká kdy řídila chod Awaoru. Nepromluvila o tom více, avšak shledal jsem, že nádob i otepí klestí před branou o něco přibylo, zatímco jsme byli pryč.

Dnes jsem jí za to vděčný a často na ni myslím. Vůbec ne proto, že by prodloužila čas, který mi byl dán, neboť čas nyní znamená velmi málo, ale proto, že vím, že ve mě vkládala více důvěry než v jiné… a více než bylo její povinností. A také pro bolest, kterou jsem jí zřejmě způsobil, či v dalším světě způsobím.

Pak vyšlo slunce posledního dne, kdy živí uléhali, dne pětatřicátého od svátku Velkého světla. Zima zesílila a kraji vládlo šero. Stráž živých – ta poslední, která měla předat hrad nám – prý dokonce z nejvyšší věže zahlédla na obzoru mohutné šeré siluety, předčasný nástup chladu snad vylákal urughy z pelechů dříve, než živí odešli zemřít – pověsti vyprávěly, že se to vzácně za bouřného počasí stává. Někteří živí ještě vyšli na povrch vyhlížet, zda je neuvidí, zvědavost je vždy nakonec mocnější než posvátná bázeň, ale alespoň já toho dne žádné neklamné urughy nespatřil.

Illruinen a její učednice nám předaly naši výstroj. Každý z nás dostal těžké kožešiny, do nichž se měl zahalit v nejtužších mrazech temnoty. Bylo to zvláštní pomyšlení, už v té chvíli totiž mrzlo, až v kádích na nádvoří pokryl vodu skleněný škraloup, a živí se třásli chladem. Nás ovšem dostatečně hřála vlastní srst poslední hlídky.

Nikdo, tedy alespoň já, si nedokázal představit, že by zima mohla být ještě větší, než již byla, a nikdo z živých také žádnou větší zimu nikdy nezažil. Tudíž mi připadalo divné, aby nám, kteří jsme byli chlupatí až hrůza, ještě dávali kožešiny na cestu. Co je to zima, to jsem pochopil až později, když jsem to sám poznal.

Dostali jsme též zimní přilby, či spíše kukly, na ochranu v boji stejně jako v mraze, místo hledí však měly jen úzké štěrbiny, jimiž bylo sotva vidět. Důvod pro toto vystrojení nikomu v Awaoru nebyl znám, pověst pravila, že je to proto, aby nás temnota neoslepila.

Arkoan, jako náš vůdce, dostal na cestu šat, jemuž se připisovala obzvláštní moc. Nebyl prastarý, vlastně viděl jen tři slunce a dobu, v níž čas končí, přestál toliko dvakrát, ale přesto byl nesmírně posvátný. Byl totiž zhotoven z kožešiny samého urugha.

Byl velice těžký, téměř jako bronzová zbroj, a měl dvojí chlup – řídký svrchní, velice hrubý, rovný a na omak tvrdý, a pak vnitřní, nesmírně hustý a vlnitý. Jeho barva byla téměř bílá, spodní chlup byl poněkud více dožluta, svrchní šedavý. Nikdo z živých snad na celém světě dosud takovou kožešinu neviděl – vpravdě i její nejmenší odstřižky, ba i jednotlivé chlupy byly nesmírně uctívány a ceněny a byly občas s měšťany ze sousedních pevností směňovány jako relikvie výměnou za ty nejlepší zbraně či za celé vozy jídla.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Poslední hlídka.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.