Vzor citace: RONOVSKÁ, K. Nové české nadační právo v evropském srovnání. Praha: Wolters Kluwer ČR, 2012. 348 s.

Právní stav publikace je ke dni 1. 7. 2012

© doc. JUDr. Kateřina Ronovská, Ph.D., 2012

Lektorovali: prof. JUDr. Jan Hurdík, DrSc., prof. JUDr. Ivo Telec, CSc.

ISBN 978-80-7357-971-5 (váz.)

ISBN 978-80-7357-972-2 (e-pub)

Obsah

Přehled použitých zkratek

O autorce

Předmluva

Úvodní slovo autorky

PRVNÍ ČÁST

Širší souvislosti

Kapitola 1

Úvodem

1.1 Několik poznámek k rekodifikaci soukromého práva

1.2 Nadace jako svébytný fenomén

1.3 Statistické údaje

1.4 Způsob zpracování tématu

1.4.1 Volba srovnávaných zemí

1.4.2 Volba srovnávacích kritérií

1.5 Terminologická úskalí

1.5.1 Formální vs. funkcionální chápání nadací

1.5.2 K rozdílu mezi nadací a trustem

1.5.3 „Trust-like“ institut: český svěřenský fond

1.5.4 Nadace vs. obecně prospěšná společnost

1.5.5 Závěr

Kapitola 2

Nadace v Evropě

2.1 Historické souvislosti

2.2 Tradiční koncepce nadace a její opuštění

2.3 Moderní koncepce nadace

2.3.1 Německo

2.3.2 Švýcarsko

2.3.3 Nizozemsko

2.3.4 Rakousko

2.3.5 Česká republika

2.4 Shrnutí

2.5 Nadační právo ve srovnávaných zemích de lege lata

2.5.1 Německo

2.5.2 Švýcarsko

2.5.3 Nizozemsko

2.5.4 Rakousko

2.6 Česká republika

DRUHÁ ČÁST

Komparace

Kapitola 1

Charakteristika nadace

1.1 Úvodem

1.2 Legální definice nadace

1.3 Triáda charakteristických znaků

1.3.1 Účel nadace

1.3.2 Majetek nadace

1.3.3 Organizace nadace

1.4 Právní subjektivita

1.5 Název nadace

1.6 Sídlo nadace

1.7 Doba trvání existence nadace

1.8 Teritoriální působnost právních úprav

1.9 Kategorizace nadací

1.9.1 Členění dle nadání právní subjektivitou

1.9.2 Členění dle vymezení okruhu osob oprávněných

1.9.3 Členění dle vybavení majetkem

1.9.4 Členění dle způsobu dosahování svého účelu

1.9.5 Členění dle právního důvodu vzniku

1.10 Typologie nadací

1.10.1 Klasické nadace (veřejně prospěšné)

1.10.2 Zvláštní typy nadací

1.10.2.1 Rodinné nadace

1.10.2.2 Církevní nadace

1.10.2.3 Nadace péče o zaměstnance

1.10.2.4 Nadace veřejného práva

1.10.2.5 Komunální nadace

1.11 Faktické typy nadací

1.11.1 Podnikající nadace

1.11.2 Další faktické typy nadací

1.12 Shrnutí

Kapitola 2

Založení a vznik nadace

2.1 Úvodem

2.2 Akt založení nadace

2.3 Nadační svoboda zakladatele

2.4 Specifika postavení zakladatele

2.5 Formální a obsahové náležitosti zakládacích dokumentů

2.5.1 Nadační listina

2.5.1.1 Forma nadační listiny

2.5.1.2 Obsah nadační listiny

2.5.2 Statut nadace

2.6 Zvláštnosti založení nadace pro případ smrti (mortis causa)

2.6.1 Dědické tituly

2.6.2 Nadace jako dědic ze závěti

2.6.3 Kolize nadačního a dědického práva

2.7 Jednání mezi založením a vznikem nadace

2.8 Vznik nadace

2.9 Rejstříky nadací

2.10 Shrnutí

Kapitola 3

Účel nadace

3.1 Různost koncepčních uchopení

3.1.1 Veřejně prospěšný účel nadace

3.1.1.1 Veřejná prospěšnost jako definiční znak nadace

3.1.1.2 Veřejná prospěšnost ve fiskálním právu

3.1.1.3 Samostatný zákon o veřejné prospěšnosti

3.1.2 Smíšený účel nadace

3.1.3 Soukromý účel nadace

3.2 Změna účelu nadace

3.3 Shrnutí

Kapitola 4

Činnost nadace

4.1 Činnost nadace a její limity

4.1.1 Statutární činnost nadace

4.1.2 Nakládání s majetkem

4.2 Hospodářská činnost a podnikání nadací

4.2.1 Přímé podnikání nadací

4.2.2 Nepřímé podnikání nadací

4.3 Ochrana věřitelů

4.4 Politické aktivity

4.5 Shrnutí

Kapitola 5

Vnitřní poměry nadace

5.1 Úvodem

5.2 Organizační struktura

5.2.1 Koncepční přístupy

5.2.2 Jednání nadace navenek

5.2.3 Vázanost (odpovědnost) nadace vůči třetím osobám

5.3 Orgány nadace

5.3.1 Správní rada

5.3.2 Orgány vnitřního dohledu

5.3.2.1 Dozorčí rada

5.3.2.2 Revizor (Stiftungsprüfer § 20 PSG)

5.3.2.3 Revizor (Revisionsstelle § 83b ZGB)

5.3.2.4 Revizor (§ 373 n. o. z., § 20 zákona o nadacích)

5.3.3 Další orgány

5.4 Členství v orgánech nadace

5.4.1 Obecné požadavky na členy orgánů nadace

5.4.2 Jmenování a odvolávání členů orgánů

5.4.3 Autoritativní jmenování a odvolávání členů orgánem vnějšího dohledu

5.4.4 Povinnosti členů správní rady (vůči nadaci)

5.5 Odpovědnost členů orgánu vůči nadaci

5.6 Odměňování členů orgánů

5.7 Foundation Governance (Corporate Governance)

5.8 Kodexy dobré správy

5.9 Shrnutí

Kapitola 6

Dohled nad nadacemi

6.1 Úvodem

6.1.1 Koncepční uchopení

6.2 Funkce dohledu

6.3 Druhy dohledu

6.3.1 Dohled vnitřní a vnější

6.3.2 Dohled soukromý a veřejný

6.3.3 Dohled centralizovaný a decentralizovaný

6.3.4 Dohled preventivní a následný

6.3.5 Dohled státní a nestátní

6.4 Dohled vnější

6.4.1 Dohled vnější – veřejný

6.4.1.1 Dohled státní a nestátní

6.4.1.1.1 Orgány státního dohledu

6.4.1.2 Dohled v jednotlivých fázích existence nadace

6.4.1.2.1 Dohled při vzniku nadace

6.4.1.2.2 Dohled nad činností nadace

6.4.1.2.3 Dohled při změně základních dokumentů a účelu nadace

6.4.1.2.4 Dohled při zániku nadace

6.4.2 Vedení účetnictví

6.4.3 Reportní povinnost – dohled veřejnosti

6.5 Dohled vnější – soukromý

6.5.1 Dohled ze strany zakladatele

6.5.2 Dohled ze strany osob oprávněných (beneficiářů)

6.5.3 Dohled ze strany dárců

6.5.4 Dohled ze strany dalších osob s legitimním zájmem

6.6 Soukromý odborný dohled (vnější i vnitřní)

6.7 Vnitřní dohled

6.8 Shrnutí

Kapitola 7

Zrušení a zánik nadace, změna právní formy

7.1 Zrušení nadace

7.1.1 Zrušení nadace bez právního nástupce (s likvidací)

7.1.2 Důvody pro zrušení nadace

7.1.3 Důvody pro autoritativní zrušení nadace

7.1.4 Způsoby zrušení nadace

7.1.4.1 Zrušení bez přivolení veřejné autority

7.1.4.1.1 Zrušení rozhodnutím zakladatele – odvolání nadace

7.1.4.1.2 Zrušení nadace úkonem správní rady

7.1.4.2 Zrušení rozhodnutím orgánu nadace s přivolením veřejné autority

7.1.4.3 Zrušení nadace rozhodnutím veřejné autority

7.1.5 Likvidace nadace

7.1.6 Naložení s likvidačním zůstatkem (majetkem nadace po jejím zániku)

7.1.7 Nadace v úpadku

7.2 Zrušení nadace s právním nástupcem (bez likvidace)

7.2.1 Úvodem

7.2.2 Slučování nadací

7.2.3 Změna (přeměna) právní formy

7.3 Zánik nadace

7.4 Shrnutí

TŘETÍ ČÁST

Syntéza

Kapitola 1

Společné historické kořeny

Kapitola 2

Společné rysy nadací v Evropě

Kapitola 3

Společné vývojové tendence

3.1 Liberalizace nadačního práva

3.1.1 Liberalizace nadačního účelu

3.1.2 Privatizace dohledu nad nadacemi

3.1.3 Umožnění podnikání nadací

3.1.4 Zpřísňování pravidel pro vnitřní organizaci nadace

Kapitola 4

Europeizace nadačního práva

4.1 Politické souvislosti

4.2 Nadace v judikatuře Soudního dvora Evropské unie

4.3 Překonávání bariér pro přeshraniční působnost nadací

ČTVRTÁ ČÁST

Závěry

Kapitola 1

Nadace v Evropě na počátku 21. století

Kapitola 2

Motivy zakladatelů a odůvodnění změn právního rámce pro nadace

Kapitola 3

Společné vývojové tendence nadačního práva v Evropě

Kapitola 4

Kam směřuje nadační právo v České republice?

Summary

Použité prameny

Přehled vybraných použitých právních předpisů

Příloha

Přehled použitých zkratek

ABGB Allgemeines Bürgliches Gesetzbuch z roku 1811 (obecný občanský zákoník rakouský) z roku 1811

AO Abgabenordnung (německý zákon o správě daní)

AWR Alegmente wet inzake Rijksbeastingen (nizozemský obecný zákon o daních), účinnost k 1. 1. 2012

BAO Bundesabgabenordnung (rakouský zákon o správě daní)

BayStG Bayern Stiftungsgesetz (nadační zákon německé spolkové země Bavorsko)

B-WStG Baden-Württemberg Stiftungsgesetz (nadační zákon německé spolkové země Badensko-Württembersko)

BGB Bürgerliches Gesetzbuch z roku 1900 (německý občanský zákoník)

BGE Sbírka rozhodnutí švýcarského nejvyššího soudu

BGH Bundesgerichtshof (německý nejvyšší soud) / Bundesgericht (švýcarský nejvyšší soud)

BStFG Bundesstiftung und Fond Gesetz z roku 1974 (rakouský spolkový zákon o nadacích a fondech)

BV Bundesverfassung der Schweizerichen Eidgenossenschaft z roku 1874 (ústava Švýcarské konfederace)

BVG Bundesverfassungsgesetz (rakouská ústava)

BW Burgerlijk Wetboek z roku 1976 (nizozemský občanský zákoník)

CHF švýcarský frank

ČSFR Československá federativní republika

DBG Bundesgesetz über die direkte Bundessteuer z 14. 12. 1990 (švýcarský spolkový zákon o federální přímé dani)

EFS The European Foundation Statute (statut evropské nadace)

ErbStG Erbschaftsteuer- und Schenkungsteuergesetz z roku 1974 (německý zákon o dani dědické a darovací)

EStG Einkommensteuergesetz z roku 1934/reedice 2003 (německý zákon o dani z příjmů)

EU European Union (Evropská unie)

FE Fundatio Europea / European Foundation (evropská nadace)

FGB Firmenbuchgesetz (rakouský zákon o obchodním rejstříku)

GeefW Geefwet (nizozemský zákon o darování), účinnost od 1. 1. 2012

GewSt Gewerbesteuergesetz z roku 1934, reedice 2003 (německý zákon o dani z podnikání)

GG Grundgesetz (německá ústava)

GrEStG Grunderwerbsteuergesetz z roku 1983 (německý zákon o dani z převodu nemovitostí)

GrStG Grunderwerbsteuergesetz z roku 1982 (německý zákon o dani z nemovitosti)

GW Grondwet (nizozemská ústava)

HDP hrubý domácí produkt

HGB Handelsgesetzbuch (německý obchodní zákoník)

HRV Handelsregisterverordnung z roku 1937 (švýcarský zákon o obchodním rejstříku)

HRW Handelsregisterwet (nizozemský zákon o obchodním rejstříku z roku 2007)

IB Wet inkomstenbelasting z roku 2001 (nizozemský zákon o dani z příjmu)

ICNL International Centre for Not-for-Profit Law, Washington, D. C.

InsO Insolvenzordnung z roku 1994 (německý insolvenční zákon)

IRW Institut für Rechtswissenschaft (Ústav práva v Zürichu)

KO Konkursordnung (rakouský zákon o konkurzu)

KStG Körperschaftsteuergesetz z roku 1976 (německý zákon o dani z příjmů osob)

Listina Listina základních práv a svobod

MPI Max Planck Institut für ausländisches und internationales Privatrecht v Hamburku

NGO nevládní neziskové organizace

NO Notariatsordnung (rakouský notářský řád)

n. o. z. zákon č. 89/2012 Sb., občanský zákoník, účinnost od 1. 1. 2014

NW Wet op het Notaris z roku 1999 (nizozemský zákon o notářském úřadě)

obč. zák. zákon č. 40/1964 Sb., občanský zákoník, ve znění pozdějších předpisů

obch. zák. zákon č. 513/1992 Sb., obchodní zákoník, ve znění pozdějších předpisů

OGH Oberster Gerichtshof (Nejvyšší soud v Rakousku)

OLG Oberlandesgericht (Vrchní zemský soud v Rakousku)

OR Obligationenrecht z roku 1911 (obligační právo, dodatek ke švýcarskému občanskému zákoníku, díl 5.)

ORF-Gesetz Gesetz über den Österreichischen Rundfunk z roku 1974 (zákon o rakouském rozhlase)

o. s. ř. zákon č. 99/1963 Sb., občanský soudní řád, ve znění pozdějších předpisů

PSP ČR Poslanecká sněmovna Parlamentu České republiky

PSG Privatstiftungsgesetz z roku 1993 (rakouský zákon o soukromých nadacích)

Sb. Sbírka zákonů

StHG Bundesgesetz über Harmonisierung der direkten Steuern der Kantone und Gemeinden z 14. 12. 1990 (spolkový zákon o harmonizaci přímých daní kantonů a obcí)

StifG-LSA Sachsen-Anhalt Stiftungsgesetz (nadační zákon německé spolkové země Sasko-Anhalt)

UmwG Umwandlungsgesetz z roku 1994 (německý zákon o přeměnách)

VerG Verrechnungssteuergesetz (rakouský zákon o dani z kapitálového výnosu)

zákon o nadacích zákon č. 227/1997 Sb., o nadacích a nadačních fondech, ve znění pozdějších předpisů

zákon o obchodních korporacích zákon č. 90/2012 Sb., o obchodních korporacích, ve znění poz dějších předpisů

ZGB Schweizerisches Zivilgesetzbuch z roku 1907 (švýcarský občanský zákoník)

O autorce

Doc. JUDr. Kateřina Ronovská, Ph.D., (* 1974) vystudovala Právnickou fakultu Masarykovy univerzity v Brně, kde v současné době působí jako docentka na katedře občanského práva. Vyučuje občanské právo, spolkové a nadační právo, NGO Law in European Context a další související předměty. Za svého působení v akademické sféře absolvovala několik dlouhodobých zahraničních studijních pobytů, zejména v Hamburku na Institutu Maxe Plancka pro srovnávací a mezinárodní právo soukromé, na Švýcarském institutu srovnávacího práva v Lausanne či Vrije Universiteit Amsterdam.

Systematicky se věnuje především tématu osob v právním smyslu, zejména pak problematice nadačního a spolkového práva v evropském kontextu. Je autorkou (resp. spoluautorkou) řady zahraničních i tuzemských odborných publikací, pravidelně přispívá do časopisů s právní tematikou.

Své teoretické poznatky se snaží uplatňovat i v praxi; spolupracuje s řadou českých nadací a dalších organizací neziskové sféry. V poslední době se aktivně zapojuje i do diskuse o reformě soukromého práva v České republice a konečné podobě nového občanského zákoníku. Pracuje ve Výboru pro financování a legislativu Rady vlády pro nestátní neziskové organizace a Expertní skupině Komise pro aplikaci nové civilní legislativy. Z pozice členky poradního týmu European Foundation Centre se sídlem v Bruselu se podílela na přípravě návrhu nařízení Rady o statutu pro evropskou nadaci (Fundatio Europea).

Je spoluřešitelkou několika mezinárodních srovnávacích projektů, členkou ISDC Alumni (Lausanne) a The European Research Network on Philanthropy při VU Amsterdam, kde příležitostně i přednáší.

Předmluva

S Kateřinou Ronovskou jsem se poprvé setkal v době přípravy a připomínkování tehdy aktuální novely zákona o nadacích a nadačních fondech č. 227/1997 Sb. Stejně jako při všech dalších příležitostech na mne zapůsobila její hluboká znalost problematiky nadací a širokého okruhu navazujících témat i nadšení pro odbornou či neformální rozpravu a osvětu v tomto oboru. Podobný dojem vzbuzuje i publikace, kterou držíte v ruce. Zřejmě nejen podle mého soudu jde o nejucelenější přehled historického vývoje, současné situace a pravděpodobných trendů dalšího směřování nadačního sektoru v naší i dalších evropských zemích.

Nehodlám čtenáře připravovat o čas podrobnějším vymezením všeho, co lze zahrnout pod obecné označení „nadace“, protože to ve své knize paní docentka provádí mnohem úplnějším, odbornějším i zábavnějším způsobem; místo toho se rád podělím o několik dojmů, které ve mně tato kniha vzbuzuje.

I pro někoho, kdo se s problematikou, činností a představiteli nadací, nadačních fondů a neziskových organizací setkává vlastně už docela dlouhou řadu let, jsou informace o jejich historickém zázemí a vývoji během uplynulých staletí velice zajímavé a často až překvapivé. I když je role nadací i u nás mnohdy velice důležitá a dá se říci nezastupitelná, podle jejich dnešního významu a rozšíření v naší zemi bychom asi neusuzovali na historii procházející víceméně celým vývojem naší civilizace. Protože jde i přes nezpochybnitelné odborné kvality zároveň o text velice čtivý, zvídavým čtenářům ho lze doporučit nejen pro doplnění vzdělání, ale prostě i pro zábavu.

Ukáže se, že téma nadací a záběr autorky jsou mnohem širší, než si představuje kdokoli s jen běžnou znalostí dané oblasti, i když se jí věnuje třeba i dlouhodobě a profesionálně. Těžko říci, jestli je to více zásluhou samotného oboru nebo zajímavostí jeho podání, ale nad touto knihou se mi několikrát vybavila teze, podle níž se inteligence jedince projevuje mimo jiné tím, nakolik okruhem svých úvah, zájmů a aktivit překračuje prostorové a časové hranice vlastní existence. Z tohoto hlediska lze za velmi inteligentní označit kromě knihy především samotnou podstatu nadace, přinejmenším ve srovnání s celou řadou populárnějších či společensky sledovanějších aktivit a organizací.

Zajímavé a inspirativní je srovnání situace a vývoje oboru v různých obdobích a v různých zemích. Srovnání zahrnuje především historický i poslední vývoj nadací v Německu, Švýcarsku, Nizozemsku, Rakousku a České republice, kromě toho ale k jednotlivým tématům vhodně a podle potřeby doplňuje i další postřehy a paralely, především francouzské, anglosaské či lichtenštejnské.

Dohromady tedy držíte v ruce opravdu kompletní a vyváženou sadu informací, jejichž znalost je pro současníka užitečná zvlášť dnes, kdy nový český občanský zákoník směřuje k výraznému rozšíření a uvolnění dosavadního režimu. Teprve časem se asi ukáže, jak daleko liberalizace skutečně dojde a nakolik v příštích letech přispěje ke zvýšení významu a efektivity již existujících nadací a nadačních fondů, nakolik zajímavé bude řešení formou nadace pro české občany či organizace, které o něm zatím neuvažovaly, a nakolik se třeba nadace podle české jurisdikce stane i konkurencí pro zavedené lokality a oblíbené alternativy typu nadace lichtenštejnské či panamské. Klíčové budou návaznosti a konsekvence dalších právních norem včetně daňových, každopádně se ale nabízí možnost vytvořit v České republice pro nadace podobně příznivé prostředí, o jaké usiluje třeba v oblasti podílových fondů.

Už dnes ale můžeme nadcházející změny v legislativním pojetí nadace přivítat jako žádoucí krok směrem k potvrzení odpovědnosti, svéprávnosti a práva na soukromé rozhodnutí jednotlivých subjektů. Jde o krok o to cennější, o co více bohužel vybočuje ze současného trendu posilování kontrolních prvků a státních či evropských pravomocí v celé řadě oblastí naší dnešní reality.

Předpokládám, že mezi nejčastější čtenáře této knihy budou patřit lidé z okruhu zakladatelů, správců i zaměstnanců již existujících nadací, tzn. lidé vesměs označitelní za nadšence zaplňující svou činností mezery a nedostatky, k nimž se naše společnost neumí, nemůže nebo nechce postavit jinak. Dále odborná veřejnost a další zájemci o hlubší poznání nebo rozvoj v oboru nadací a neziskového sektoru, ať už z intelektuálních, či altruistických důvodů. Speciální význam může tato kniha mít a zásadní inspirací se může stát pro osoby a rodiny, které uvažují nebo začnou uvažovat o tom, jak využít možnosti, které do budoucna nový občanský zákoník otevírá, pokud jde o rodinné nadace, svěřenské fondy a vůbec liberální uvolnění dosavadního striktního vymezení nadačního práva v české legislativě. Může jít o současné či budoucí klienty ČSOB Asset Management, kterým – stejně jako dalším čtenářům z řad našich obchodních přátel i příznivců nadačního a neziskového sektoru – přeji, aby si čas strávený s vynikajícím textem Kateřiny Ronovské užili stejně jako já. Těší mne, že jsme k jeho vydání mohli přispět.

Jaroslav Rozehnal

ČSOB Asset Management, a. s., investiční společnost

Úvodní slovo autorky

Nadační právo dlouho stálo stranou zájmu českých akademiků i odborné veřejnosti – jako marginální, neatraktivní a z pohledu ekonomického zcela zanedbatelné.

Širší odborná diskuse o nadacích, jejich funkci ve společnosti a právu byla započata až v souvislosti s  rekodifikací soukromého práva a přípravami nového občanského zákoníku (zákon č. 89/2012 Sb.) , který přistoupil k právnímu zakotvení nadací v duchu kontinentálně evropské tradice a chápe nadaci jako „právnickou osobu vytvořenou majetkem vyčleněným k určitému účelu“ 1 , což je koncepční uchopení běžné především v zemích ovlivněných německou právní doktrínou. Zároveň osvobozuje nadační právní formu od jejího výlučně obecně prospěšného účelu a celkově právní režim pro nadace rozvolňuje.

Postupem času se tak pomalu, ale jistě v České republice vytváří prostor pro emancipaci nadačního institutu a překonání zažitého stereotypního chápání nadace jako „pouhého“ subjektu nevýdělečné sféry. Spolu s rozšířením využitelnosti právní formy nadace však vzniká celá řada otázek, na které je nutno hledat odpověď, mj. v zahraničních úpravách, kterými se zákonodárce při vytváření nové úpravy nechal inspirovat.

Nadacím v evropském kontextu věnuji svou pozornost již bezmála patnáct let, a to jak po teoretické, tak po praktické stránce. Publikace, kterou jste právě otevřeli, je volnou variací na habilitační práci Nadace v Evropě: koncepce, funkce, vývojové tendence , kterou jsem v červnu 2012 úspěšně obhájila před Vědeckou radou Právnické fakulty Masarykovy univerzity v Brně.

Je hloubkovou sondou do nadačního práva vybraných evropských zemí; snaží se poukázat na rozmanitost koncepcí, funkcí a přístupů k nadačnímu institutu v České republice, Německu, Švýcarsku, Rakousku a Nizozemsku. Mapuje jednotlivá koncepční uchopení nadačního práva v těchto zemích, určující v dobách minulých, objevující se v současnosti, a v neposlední řadě i budoucí vývojové tendence.

Hlavní těžiště této publikace spočívá ve srovnávací analýze soukromoprávních aspektů nového českého nadačního práva, obsaženého v novém občanském zákoníku, s právními úpravami v Německu, Švýcarsku, Rakousku, Nizozemsku, jakož i s dnes platnou českou právní úpravou obsaženou v zákoně č. 227/1997 Sb., o nadacích a nadačních fondech.

I když se koncepce nadačního práva ve výše uvedených zahraničních úpravách od sebe navzájem odlišují, pro nadační sféru a její fungování vytváří značný prostor, což je samo o sobě pozoruhodné. Proto považuji pohled na české nadační právo ve světle právě těchto právních úprav za přínosný a inspirativní.

Zpracovaný komparativní materiál již částečně nalezl i své praktické využití při dotváření zákonného rámce pro nadace v České republice a konzultacích při přípravě evropského nařízení Rady o statutu pro evropskou nadaci. Do budoucna jej bude možno využít i při následném doktrinálním výkladu.

Kateřina Ronovská

PRVNÍ ČÁST

Širší souvislosti

KAPITOLA 1

Úvodem

1.1 Několik poznámek k rekodifikaci soukromého práva

Český právní řád se kontinuálně mění a vyvíjí, aniž by veřejnost tomuto procesu věnovala větší pozornost. Změny, které nastanou po nabytí účinnosti nového občanského zákoníku (dále jen „n. o. z.“) a dalších doprovodných zákonů, se však dotknou každého jednotlivce a jeho soukromé sféry, a proto je jim nutné věnovat náležitou pozornost . Ač se jedná primárně o změny v oblasti soukromoprávní, budou mít zároveň i zásadní dopad do sféry práva veřejného, což vyvolá reakci v podobě novelizací desítek dalších právních předpisů.

Jednou z hlavních koncepčních změn, které nový občanský zákoník přináší, je posílení autonomie vůle jednotlivce (smluvní svobody, svobody nakládání s majetkem apod.) a možnost žít si tak říkajíc „po svém“2. Vyšší míra svobody rozhodování o soukromých věcech je však nerozlučně spjata s odpovědností za vlastní jednání, na což se často zapomíná. Zároveň totiž bude platit, více než kdy jindy, již od dob římského práva určující pravidlo, že bdělým náleží práva^3.

Vytvoření většího prostoru pro uplatňování vůle vlastníka při dispozici s vlastním majetkem se přímo dotýká i nadací a jejich (potenciálních) zakladatelů. Nový kodex totiž nabízí, oproti dosavadní právní úpravě^4, i řadu nových instrumentů pro nakládání s majetkem, a to jak inter vivos, tak i mortis causa.

Právní rámec pro nadační sféru čekají zásadní změny – koncepční i obsahové. Nadační právo v novém občanském zákoníku nahradí úpravu dosavadní, obsaženou v zákoně č. 227/1997 Sb., o nadacích a nadačních fondech, ve znění pozdějších předpisů. Do budoucna bude zakladateli umožněno vytvořit nadaci (§ 306 a násl. n. o. z.) či nadační fond (§ 394 n. o. z.) podle jeho možností a potřeb, tj. „k obrazu svému“. Kodex zavádí i nové instituty – přidružený fond (§ 349 a násl. n. o. z.) a svěřenský fond (§ 1448 a násl. n. o. z.), kterých bude možno využít pro obdobné účely jako alternativy k výše uvedeným nadačním subjektům.

Na atraktivitu a využitelnost všech těchto institutů bude mít zásadní vliv i veřejnoprávní režim, především pak fiskální. V současné době je konečná podoba souvisejících daňových zákonů stále předmětem právně-politických diskusí.

K zásadním změnám dojde po nabytí účinnosti nového občanského zákoníku i na poli práva dědického. Dispozicím s majetkem pro případ smrti však bude v této publikaci věnována pozornost jen okrajově (tam, kde se střetává právo nadační s právem dědickým). I tak považuji za vhodné uvést přehled nových možností, které nový občanský zákoník nabídne zůstavitelům při dispozicích s majetkem mortis causa.

„Nové“ dědické právo se vyznačuje značnou složitostí a bude zajímavé, jakým způsobem si s ním poradí aplikační praxe. V rámci vypořádávání dědictví by měla být především ctěna zásada, že vůle projevená zůstavitelem v pořízení pro případ smrti má být preferována a co nejvíce respektována. Zároveň se rozšiřuje okruh dědických titulů o možnost uzavřít dědickou smlouvu (§ 1582 a násl. n. o. z.)5, což je standardní postup přípustný v evropském prostoru. Mimo to se opětovně zavádí institut odkazu (§ 1594 a násl. n. o. z.), kterým může zůstavitel zřídit pohledávku odkazovníku na vydání určité věci, souboru věcí nebo určitého práva. Obdobně i dovětek (§ 1498 a násl. n. o. z.), jímž sice nejsou samostatně povoláváni dědicové, ale kterým bude moci zůstavitel nařídit odkaz, stanovit odkazovníku nebo dědici podmínku, odložit čas či jím uložit nějaký příkaz.

Dále bude možno za dědice nebo odkazovníka povolat i právnickou osobu, která má teprve vzniknout, přičemž se stanovuje časový limit jednoho roku pro vznik takové právnické osoby (§ 1478 n. o. z.), což má význam pro vznik nadací ustavených závětí. I další instituty jako náhradnictví (§ 1507 n. o. z.) nebo svěřenecké náhradnictví (§ 1512 n. o. z.) umožňují zůstaviteli ovlivnit, co se bude dít s majetkem po jeho smrti. Kodex mění i postavení neopomenutelných, nově nepominutelných dědiců (§ 1642 a násl. n. o. z.). Snižuje se jednak velikost povinného dílu z pozůstalosti a rovněž způsob, jakým se jej mohou domáhat. Stávající úprava jim umožňuje napadnout platnost závěti, nový občanský zákoník však nepominutelným dědicům nepřiznává postavení dědice, ale pouze věřitele těch, co byli za dědice nebo odkazovníky povoláni.

1.2 Nadace jako svébytný fenomén

Ve všech evropských zemích existuje právní forma nadace nebo její funkční obdoba. I když lze v kontinentální Evropě nalézt společné historické kořeny nadačního institutu, právní zakotvení de lege lata se v jednotlivých zemích vyvinulo do širokého spektra podob a pojetí.

Od nepaměti byly nadace chápány jako „osamostatněný majetek, věnovaný zakladatelem určenému účelu“ 6 , tradičně především veřejně (resp. obecně) prospěšnému. I dnes napomáhají zejména k rozvoji vědy, vzdělanosti a kultury, přispívají ke zlepšování životních podmínek i kvality životů milionů obyvatel této planety. Jindy však slouží svým zakladatelům i k ryze soukromým účelům, např. jako prostředek vyřešení rodinných záležitostí, alternativa k dědické sukcesi, nastavení optimálního rámce pro správu vlastního majetku apod. Právě v otázce přípustnosti soukromých či smíšených nadačních účelů se jednotlivé právní úpravy diametrálně odlišují.

Rostoucí zájem o využívání nadačního institutu (i jeho obliba) v moderní evropské společnosti souvisí, mimo jiné, s kumulací majetkových hodnot v soukromé sféře 7 na straně jedné a sílícím uvědomováním si odpovědnosti za udržitelný rozvoj „světa“ na straně druhé. Zejména v době krizí se totiž projevuje, více než kdykoli jindy, křehkost sociálního smíru i fakt, že stát nemůže zůstat při uspokojování potřeb svých občanů osamocen. I proto snad všechny evropské právní úpravy nadačního práva prošly v posledních dvaceti letech zásadní proměnou 8 a rozvinuly se do širokého spektra nejrůznějších podob.

Zatímco se nadační sektor v západní části evropského kontinentu dynamicky rozvíjí, v  České republice (a i dalších zemích bývalého „východního bloku“) nadace stále hledají své místo ve společnosti i v právu. V českých zemích neměly nadace nikdy zrovna „na růžích ustláno“. Soukromá iniciativa při zapojování do věcí veřejných byla nežádoucí (nebo nanejvýš podezřelá) v dobách rakousko-uherské monarchie, za okupace i po komunistickém převratu v roce 1948. Až počátkem devadesátých let minulého století došlo v souvislosti se změnami ve společnosti i k opětovné emancipaci této právní formy.

Právní režim pro nadace byl však v roce 1990 nastaven velmi volně, což mělo za následek jeho časté zneužívání. Zákon o nadacích a nadačních fondech z roku 1997 naopak značně omezil vůli zakladatele, účel nadací i jejich možné aktivity, ve snaze navrátit jim jejich ztracený kredit. To se sice do jisté míry podařilo, nadace však pozbyly možnost využívat svého potenciálu, a mnohé dnes tak vydělají sotva na vlastní provoz. Zároveň byly pasovány do role pomocníka státu při plnění jeho povinností vůči veřejnosti.

Situace se však změnila. Veřejné zdroje vysychají a debaty o nutnosti většího zapojení soukromého prvku do podpory veřejného blaha jsou čím dál tím častější. Zahraniční zkušenosti ukazují, že vhodně nastavené zákonné parametry pro fungování nadačního sektoru mají za následek jeho rozvoj a přínos pro společnost; proto celá řada evropských zemí přistoupila v posledních desetiletích k liberalizaci právního rámce pro nadace, jak v oblasti práva soukromého, tak i fiskálního.

1.3 Statistické údaje

Koncepční přístupy k nadačnímu institutu ve srovnávaných zemích se zrcadlí i v počtu nadačních subjektů působících v jednotlivých zemích i v tom, jaký je jejich význam pro národní hospodářství či celkový přínos pro společnost.

V roce 2010 existovalo v  Česku 446 nadací a 1190 nadačních fondů 9 . Tyto, v porovnání s ostatními zeměmi, poměrně nízké počty jsou především důsledkem omezení nadačního účelu na výlučně veřejně prospěšný i celkového právního uchopení nadačního institutu v právu.

V  Německu 10 existovalo v roce 2010 cca 15 000 nadací 11 s právní subjektivitou. Co se týče nesamostatných nadací (bez právní subjektivity), jejich počet se odhadnout nedá. Většina nadací v Německu je zakládána k veřejně prospěšným účelům (95 %), rodinné a jiné zvláštní druhy nadací jsou tedy v absolutní menšině 12 .

Pro Švýcarsko je rovněž typické uvědomění si potenciálu nadací a snaha o vytvoření co nejvhodnějšího právního prostředí. Počet klasických nadací byl v roce 2006 13 něco kolem 10 000 a jejich počet rok od roku roste; nadační jmění bylo odhadováno na cca 30 mld. CHF. Nadace rozdělují každoročně více jak 1 mld. CHF, což jsou cca 2 % HDP. Většina klasických nadací je veřejně prospěšných, i když nezřídka se vyskytují i nadace rodinné a církevní. Nezanedbatelný význam pro společnost mají tzv. nadace péče o zaměstnance, jejichž počet je odhadován na trojnásobek nadací klasických 14 .

I v  Nizozemsku se nadace těší velké oblibě. Právní forma nadace je druhým nejrozšířenějším typem právnické osoby 15 a její využitelnost je pozoruhodná. V současné době existuje v Nizozemsku více jak 150 000 nadací 16 . Rozšířenost a obliba nadací souvisí s velmi liberální právní úpravou. Základním stavebním kamenem nadačního práva je zde zákaz rozdělování zisku 17 zakladateli, členům orgánů nebo jiným osobám, pokud se nejedná o rozdělování pro účely ideální nebo sociální. Řada nadací vyvíjí podnikatelskou činnost, většinou v oblasti služeb 18 . Mnohé jsou aktivní v oblastech veřejného zájmu jako vzdělávání, práce s mládeží, veřejné zdraví apod. a jsou podporovány ze strany státu a soukromých dárců. Zdaleka ne všechny nadace požívají daňových výhod. Nadace jsou rovněž důležitým faktorem v oblasti zaměstnanosti 19 .

V  Rakousku byl počet soukromých nadací v roce 2010 cca 3400 20 ; nadační sektor dále roste, přičemž pouze 5–10 % těchto nadací má veřejně prospěšný účel. Téměř polovina nadací je registrována ve Vídni. Nadace jsou důležitým zaměstnavatelem (přes 200 000 zaměstnanců), kontrolují významné rakouské podniky prostřednictvím svých podílů v obchodních společnostech (např. Strabag, Rauch, Swarowski, Rebul, Kapsch, Doppelmayr atd. ) 21 , jejichž obrat tvoří 10 % ročního HDP. Hodnota nadačního jmění je odhadována na 60 bilionů eur. 22 Majetek soukromých nadací je tvořen z 60 % 23 majetkovými podíly na podnikání jiných osob, 22 % majetku tvoří nemovitosti, dále pak akcie, vklady, majetek v investičních fondech atd 24 .

I když sehrávají veřejně prospěšné nadace v rámci rakouského neziskového sektoru důležitou roli, jejich počet tomu příliš neodpovídá 25 . V roce 2010 26 bylo v Rakousku registrováno jen asi 550 veřejně prospěšných nadací (nadací asi 220 a fondů asi 80 v režimu BStFG a nadačních zákonů jednotlivých rakouských spolkových zemí asi 250). I proto je jejich hospodářský význam v Rakousku zanedbatelný.

1.4 Způsob zpracování tématu

Text jsem rozdělila do tří částí. V úvodní části nastíním historický vývoj a různorodost koncepčních přístupů k nadačnímu institutu v jednotlivých srovnávaných zemích. Následně podám stručnou charakteristiku aktuálního zakotvení právního rámce pro nadace v těchto zemích.

Druhá část je srovnávací. Na základě předem určených kritérií provedu komparativní analýzu právního zakotvení nového českého nadačního práva (obsaženého v novém občanském zákoníku) s německou, švýcarskou, rakouskou, nizozemskou a dnes platnou českou právní úpravou. Zkoumanou problematiku se snažím postihnout komplexně; proto v každé kapitole srovnávací části nejprve vymezím zkoumaný okruh problémů, poté bude následovat vlastní komparace a v závěru každé kapitoly následně shrnu základní koncepční přístupy, společné rysy i odlišnosti.

Ve třetí části práce pak provedu syntézu poznatků, jež ze srovnání vyplynou, a jejich zobecnění . Zároveň shrnu společné vývojové tendence, které lze v Evropě na poli nadačního práva vypozorovat.

Při komparaci je nutno mít vždy na paměti, že předmětem srovnání není jen právní norma, resp. soubor právních norem, ale i společenský základ těchto norem a v neposlední řadě i jejich samotné působení 27 . Proto pozornost věnuji i historickým, kulturním a politickým souvislostem. Neméně důležité je i zjištění, jakou funkci zkoumaný institut ve společnosti plní a jaký prostor pro ně platné právo vytváří.

Pro skutečné poznání a pochopení přístupů k nadacím v jednotlivých zemích je rovněž nutné postihnout nejen platnou právní úpravu, ale i její doktrinální zdůvodnění 28 . Důležitou roli hraje bezesporu i související judikatura, zejména co se týče interpretace v platném právu obecně formulovaných pravidel. V některých zemích má zásadní význam i dělba pravomocí mezi spolkovou (svazovou) úrovní a pravomocí jednotlivých spolkových zemí.

Mimo čistě právních aspektů hraje nezanedbatelnou roli i celá řada dalších faktorů – společenské, historické a kulturní prostředí, ekonomická úroveň dané země či geografické nebo demografické aspekty. Celkový přístup i platnou právní úpravu mohou taktéž ovlivnit i bezprostřední politická rozhodnutí 29 , ať již přijatá na úrovni vnitrostátní, evropské či mezinárodní. Bez zohlednění a pochopení všech těchto vlivů by nemohlo být dosaženo uspokojivého výsledku. Proto je vždy nutno chápat platnou právní úpravu v širších souvislostech.

1.4.1 Volba srovnávaných zemí

Při mezinárodní komparaci je vždy zcela klíčová volba srovnávaných zemí. Kritériem pro jejich výběr byla zejména míra, jakou právní řády jednotlivých zemí ovlivnily a ovlivňují české (soukromé) právo. Právě inspirace německým, rakouským, švýcarským a nizozemským právem je v českém právním prostředí očividná. Zároveň jsou právními řády těchto zemí reflektovány i společné evropské vývojové tendence, které se snažím ve své práci zmapovat a zobecnit.

Uvědomuji si, že nadační právo v těchto vybraných zemích nereprezentuje celé spektrum koncepcí nadačního práva, jež se na evropském kontinentě objevují. Nositelkami základních odlišných koncepčních přístupů, typických pro kontinentální Evropu, jsou bezpochyby právní úpravy německá a francouzská. Na zcela jiných koncepčních základech pak stojí koncepce britská.

Česká civilistická právní nauka (i platné právo) je však zásadním způsobem ovlivněna především pojetím rakouským a  německým , proto jsem věnovala pozornost především „německému právnímu okruhu“. Do stejného myšlenkového proudu je možno zařadit i právní úpravu švýcarskou . I když došlo v České republice, vlivem historických souvislostí v druhé polovině dvacátého století, k částečnému odklonu od této tradiční koncepce, po roce 1990 je zcela evidentní a nepochybná snaha o návrat k těmto „kořenům“.

Nizozemské soukromé právo se částečně odlišuje, neboť bylo utvářeno za spolupůsobení vlivu francouzské, německé i skandinávské právní doktríny. Za zásadní přínos evropské civilistice lze však považovat tzv. nový nizozemský občanský zákoník (BW), jenž je ve světovém měřítku považován za jeden z nejmodernějších a nejzdařilejších legislativních počinů.

Všechny srovnávané země se nacházejí (více či méně) ve středu evropského kontinentu. Česko, Rakousko, Švýcarsko i Nizozemsko se též navzájem podobají rozlohou a počtem obyvatel. Všechny sousedí se Spolkovou republikou Německo , s čímž souvisí i zásadní vliv německé právní nauky ve všech srovnávaných zemích. Jejich právní řády spojuje bezpochyby i kontinentálně evropská právní tradice, vycházející z práva římského. Středobodem soukromého práva je ve všech těchto zemích osoba v právním smyslu a její subjektivní práva a povinnosti. Nejen fyzické, ale i právnické osoby jsou nadány samostatnou právní subjektivitou, jsou způsobilé vlastnit majetek, být nositelkami vlastní majetkové odpovědnosti. Rozdílnosti jednotlivých koncepcí jsou pak důsledkem odlišného historického, politického i kulturního vývoje dané společnosti.

Právní úprava každého jednotlivého státu je jedinečná. Je odrazem spolupůsobení celé řady faktorů. Nadační právo, podobně jako třeba právo dědické, je v každé zemi svým způsobem originální 30 a rozdíly mezi pojetími mohou být někdy až „propastné“. Nicméně i tak lze nalézt i určité společné rysy, trendy a vývojové tendence.

I když se koncepce nadačního práva v  Německu, Rakousku, Švýcarsku a Nizozemsku od sebe navzájem odlišují, pro nadační sféru a její fungování vytváří značný prostor, což je samo o sobě pozoruhodné. Proto považuji komparativní pohled na české nadační právo ve světle právě těchto právních úprav za přínosný a inspirativní.

Při vytváření nového právního rámce pro nadace byla hledána inspirace především v těchto zahraničních právních úpravách. Jejich využití pro vnitrostátní účely však s sebou často přináší i jistá úskalí. Jedním z nich je nebezpečí doslovného převzetí zahraniční regulace, která je v zemi svého působení již považována za překonanou 31 . Za diskutabilní lze považovat i tzv. transplantaci nových právních institutů do vnitrostátního právního řádu, jež jsou kontinentálnímu právu cizí, bez hlubší analýzy zhodnocení jejich dopadů.

1.4.2 Volba srovnávacích kritérií

Vedle výběru srovnávaných zemí sehrává významnou roli i určení kritérií, na základě kterých je komparace provedena. Zde se nechávám volně inspirovat metodikou vědeckých projektů, jež byly v posledním desetiletí zaměřeny na oblast nadačního práva 32 . Kritéria, která jsem zvolila, směřují ke zmapování nadační problematiky od okamžiku založení a vzniku nadace, po dobu její samostatné existence, až do jejího úplného zániku. Zvláštní pozornost věnuji i vnitřním poměrům nadace a otázkám externího dohledu nad nadacemi.

Jedná se o následující kritéria:

1. definice a funkce nadace,

2. účel nadace,

3. založení a vznik – forma a obsah nadační listiny, statut,

4. vnitřní poměry – organizační struktura,

5. činnost nadace – správa majetku, podnikání,

6. vnější dohled,

7. zrušení a zánik nadace.

Tabulka č. 1 Přehled srovnávaných zemí – faktografické údaje

Česká republika

Rakousko

Německo

Švýcarsko

Nizozemsko

Oficiální název

Česká republika

Republik Österreich

Bundesrepublik Deutschland

Schweizerische Eidgenossenschaft

Nederland

Rozloha území

78 867 km 2

83 871 km 2

357 023 km 2

41 864 km 2

41 526 km 2

Počet obyvatel

10,54 mil.

8,23 mil.

82,31 mil.

7,8 mil.

16,8 mil.

Státní zřízení

parlamentní republika

spolková republika

federativní parlamentní republika

federativní republika (konfederace)

konstituční monarchie

Geografická poloha

střed Evropy

střed Evropy

střed Evropy

střed Evropy

severní Evropa

Správní členění

14 krajů

9 spolkových zemí

16 spolkových zemí

26 kantonů

12 provincií

Náboženství

katolické

katolické, protestantské

katolické, protestantské

katolické, protestantské

katolické, protestantské, islám

Úřední jazyk

čeština

němčina, regionálně slovinština, chorvatština, maďarština, turečtina

němčina

němčina, francouzština, italština, rétorománština

nizozemština, fríština

Měna

Kč

euro

euro

CHF

euro

Členství v EU

ano

ano

ano

ne

ano

Hlavní město

Praha

Wien

Berlin

Bern

Amsterdam

1.5 Terminologická úskalí

Dříve než provedu srovnání právních úprav jednotlivých zemí, považuji za nutné uvést na pravou míru některé terminologické nejasnosti. Při snaze o zodpovězení otázky, co všechno si lze představit pod pojmem nadace, je třeba brát v úvahu množství koncepčních přístupů a funkcí nadací, které sehrávají ve společnosti, jakož i mnohovrstevnatost a interdisciplinaritu studia právních otázek nadací. Obdobně jako u definice právnické osoby platí, že existuje tolik definic 33 , kolik existuje těch, kteří se o takovou definici pokoušejí. 34

V celosvětovém měřítku má asi nejblíže k obecné akceptovatelnosti definice obsažená v  United Nations Handbook on Non-profit Institutions (United Nations, 2003) 35 . V kontextu této definice je nadace „entita založená za jiným účelem, než je dosažení zisku, má vlastní majetek nebo jmění, používá svých příjmů, kterých dosahuje pomocí svého majetku, k rozdělování nadačních příspěvků nebo realizaci vlastních programů“ .

V Evropě panuje o poznání větší shoda, co se týče definice veřejně prospěšné nadace, která je chápána jako: 36 „… nezávislá, samostatná, nonprofitní organizace s vlastním zdrojem příjmu a řídicím orgánem. Rozděluje prostředky za účelem vzdělávání, ke kulturním, náboženským, sociálním nebo jiným veřejně prospěšným účelům, buď podporou spolků, charit, vzdělávacích institucí či jednotlivců, nebo realizací vlastních programů.“

1.5.1 Formální vs. funkcionální chápání nadací

Pro kontinentální Evropu je typické formálně právní uchopení nadačního institutu. 37 Nadace je většinou chápána jako účelové sdružení majetku nadané právní subjektivitou , jež je charakterizována třemi základními prvky: účelem, majetkem a organizací .

V právních řádech ovlivněných německou právní naukou má ovšem termín nadace ještě širší význam. Vedle nadací samostatných, nadaných právní subjektivitou (selbstständige Stiftung) , existují i nadace bez právní subjektivity – tzv. nesamostatné nadace (unselbstständige Stiftung) . Obě tyto formy byly a jsou nazývány nadacemi. Pokusy vyhradit název nadace pouze právnickým osobám byly neúspěšné. 38

Tradiční formálně právní koncepční uchopení nadace však bývá v poslední době čím dál tím častěji nahrazováno funkcionálním (širším) pojetím , jež nadaci chápe jako „majetek, jenž je na základě svobodné vůle převeden za určitým účelem na osobu odlišnou od zakladatele, aby tato vymezený majetek trvale spravovala“ 39 .

Nadace je chápána primárně jako majetková hodnota převedená na základě právního úkonu a až sekundárně (a ne ve všech případech) jako právnická osoba nadaná právní subjektivitou. 40 Do této kategorie pak lze zařadit i trusty. Pojem „trust“ bude v tomto textu užíván jako označení pro účelově osamostatněný majetek bez právní subjektivity, jenž je jeho zakladatelem (Settlor) svěřen svěřenskému správci (Trustee), aby jej spravoval ve prospěch obmyšleného ( Beneficiary ) . 41 Tato základní definice je následně rozvinuta do množství nejrůznějších podob judikaturou 42 . Trustům, jakož i české „kontinentálně-europeizované“ verzi – svěřenskému fondu – však bude věnována pozornost pouze okrajově.

1.5.2 K rozdílu mezi nadací a trustem

Z funkcionálního úhlu pohledu je pro totožný účel využívána v kontinentální Evropě právní forma nadace 43 a v angloamerickém prostředí forma trustu . Ačkoli jsou si nadace a trusty na první pohled v mnoha ohledech velmi podobné, vykazují i řadu vzájemných odlišností.

Zatímco nadace je právnická osoba  – samostatný subjekt práva, kterému svědčí vlastnické právo k jí věnovanému majetku, u  trustů právní subjektivita chybí (z pohledu kontinentálně evropského). I když zakladatel svůj majetek osamostatní tím, že jej „převede“ ve prospěch trustu a správce se ujme povinnosti správy takto vyčleněného majetku ve prospěch osob oprávněných (obmyšlených), žádný nový samostatný subjekt práva nevzniká. Nadační subjekty jsou též, na rozdíl od trustů, často omezovány obligatorním dohledem ze strany orgánů veřejné moci. Mimo to je u nadací nezřídka předepisována zákonem (nebo fakticky vyžadována) určitá výše počátečního nadačního majetku 44 , limitována možnost podnikání apod. I když jsou trusty flexibilnější než nadace, v kontinentální Evropě představují značně cizorodé prvky.

V angloamerickém právním prostředí se instrumenty právního nástupnictví, ochrany majetku a jeho správy vyvíjely jinak, než je to obvyklé v okruhu zemí pod vlivem práva římského, kodifikovaného v občanských zákonících a dalších pramenech psaného práva. Proto není divu, že zatímco všechny kontinentálně evropské úpravy znají právní formu nadace, právní úprava trustů (či obdobných forem) vesměs chybí. Trusty lze nalézt pouze v právním řádu Lichtenštejnska a k jejich přijetí vedly tamějšího zákonodárce specifické důvody. 45

Lichtenštejnská právní úprava jako jediná z kontinentálně evropských zemí připouští existenci jak kontinentálně evropských nadací, tak i trustů – a to již od roku 1926. Právní zakotvení obou těchto institutů je začleněno do zákona o osobách a společnostech ( Personen- und Gesellschaftsrecht z roku 1926, ve znění pozdějších předpisů, dále jen „PGR“, „Treuhandschaft“  – ustanovení § 897 a násl. a  „Stiftung“  – ustanovení § 552 a násl.). Aktuálně byla v Lichtenštejnsku představena i nová forma veřejně prospěšné nadace, jež se zásadním způsobem odlišuje od nadací s účelem soukromým. Hlavní důraz je kladen zejména na otázku správy a řízení nadací, které je u nadací stejně důležité a mnohdy i důležitější než u obchodních společností. 46

Snaha o etablování trustů v kontinentální Evropě není záležitostí pouze posledních desetiletí. Již v polovině osmdesátých let minulého století byla přijata tzv. Haagská konvence o aplikovatelném právu na trusty a jejich uznání (Convention on the Law Aplicable to Trust and on Their Recognition) 47 , jež však nabyla účinnosti až 1. 1. 1992.

Přijetí konvence bylo vedeno zejména snahou o rozšíření akceptovatelnosti a uznávání trustů, posílení jejich postavení a taktéž touhou rozpoutat širší právně-politickou diskusi na toto téma. K jejím signatářům patří: ze zemí common law např. Velká Británie, Austrálie a Kanada 48 (nikoli však USA); ze zemí s kontinentální tradicí pak Lichtenštejnsko, Nizozemsko, Švýcarsko, Itálie, Lucembursko a několik dalších evropských států – San Marino, Monako a Malta. Obsahuje pravidla pro určení práva aplikovatelného na trusty a vzájemné uznávání trustů v zemích vázaných touto úmluvou.

1.5.3 „Trust-like“ institut: český svěřenský fond

Dnešní úzké a omezující formální pojetí nadací v zákoně o nadacích bohužel nevyužívá značného potenciálu, který nadační institut v širším (funkcionálním) pojetí nabízí. Omezení nadačního účelu na obecně (resp. veřejně) prospěšný zužuje jeho využitelnost pro účely smíšené nebo soukromé. Tento deficit se však začíná pomalu, ale jistě ve společnosti projevovat, a možná právě proto bylo přistoupeno v novém občanském zákoníku nejen k liberalizaci právního rámce pro nadace, ale možná i k zavedení institutu svěřenského fondu 49 .

Podstata svěřenského fondu spočívá ve vyčlenění určitého majetku svěřitelem, čímž vzniká oddělené a nezávislé vlastnictví, k němuž původnímu vlastníku již vlastnické právo nesvědčí. Správu majetku vykonává svěřenský správce , který taktéž není vlastníkem vyčleněného majetku. Je povinen pouze majetek spravovat, naplňovat účel stanovený svěřitelem a respektovat práva destinatářů ( obmyšlených ).

Česká republika je tak druhou kontinentálně evropskou zemí, kde bude s největší pravděpodobností představen tento „trust-like“ institut. Nový občanský zákoník se však (překvapivě) neinspiroval lichtenštejnskou právní úpravou ani nezvolil jiný z fiduciárních institutů známých v kontinentální Evropě 50 . Předlohou mu byla, s určitými korekcemi, úprava, jež je určující v kanadské provincii Québecu. 51

Zatímco jsou nadace (a nadační fondy) upraveny v obecné části nového občanského zákoníku a systematicky zařazeny pod souhrnným názvem „fundace“ za obecnou úpravu právnických osob a korporací, svěřenské fondy nový občanský zákoník koncipuje jako specifický způsob správy cizího majetku. Funkční podobnost těchto institutů se však projevuje mimo jiné i v tom, že právní úprava svěřenských fondů odkazuje v některých ohledech na úpravu nadační 52 a naopak 53 .

Mezi nadacemi, nadačními fondy a svěřenskými fondy v režimu nového občanského zákoníku jsou však i věcné rozdíly. Účel svěřenských fondů není zákonem nijak omezen, může být i ryze soukromý, tj. sloužit svěřiteli bez jakýchkoli omezení. Svěřenský fond – zřízený k soukromému účelu – může sloužit k prospěchu určité osoby (osob) nebo na jejich památku. Bude jej možno zřídit i za účelem investování pro dosažení zisku k rozdělení mezi zakladatele, zaměstnance, společníky či jiné osoby, což u nadací a nadačních fondů ani po nabytí účinnosti nového občanského zákoníku možné nebude. Hlavním účelem veřejně prospěšného svěřenského fondu však naopak nesmí být (obdobně jako u nadací a nadačních fondů) dosahování zisku nebo provozování závodu.

Svěřenský fond bude tvořen majetkovými hodnotami, které svěřitel vyčlení ze svého majetku k určitému účelu, a svěřenský správce se zaváže tento majetek spravovat svým jménem na účet fondu. I když fond nebude, na rozdíl o nadace/nadačního fondu, nadán samostatnou právní subjektivitou, vznikem svěřenského fondu i tak vzniká oddělené a nezávislé vlastnictví osamostatněného majetku. Takový majetek však nebude ani ve vlastnictví zakladatele (osoby, která by fond zřídila) ani ve vlastnictví svěřenského správce ani ve vlastnictví osoby, které má být plněno (osoby oprávněné, beneficiáře, slovy nového občanského zákoníku „obmyšleného“).

Svěřenský fond ponese vlastní označení, které bude vyjadřovat jeho účel a obsahovat slova „svěřenský fond“. Vzniknout by měl okamžikem, kdy se svěřenský správce ujme správy majetku. Každý svěřenský fond bude muset mít statut, jemuž nový občanský zákoník stanovuje minimální obsah 54 .

Zákon dále stanovuje požadavky na osobu svěřenského správce, řeší způsob jeho ustavení i odvolání. Zakotvuje taktéž práva a povinnosti obmyšleného, přičemž základní pravidlo zní: „obmyšlenému vzniká právo na plnění za podmínek určených statutem, nejpozději však 100 let po zřízení fondu“ . 55 V zákoně jsou řešeny i otázky dohledu nad fondem, který by měl vykonávat především zakladatel a obmyšlení. Ve výjimečných případech též orgán veřejné moci. Závěrečná ustanovení upravují změnu a zánik svěřenských fondů, včetně majetkového vypořádání.

Právní úprava svěřenských fondů je nová. Možná právě proto vyvolává řadu zásadních otázek, na které bude v blízké budoucnosti nutno hledat (a najít) odpověď a podrobit tento institut důkladné právněteoretické analýze. Zároveň je třeba mít na paměti řadu dalších fiskálně právních a správně právních souvislostí, které bude třeba ve spojitosti se zavedením svěřenských fondů dořešit.

1.5.4 Nadace vs. obecně prospěšná společnost

Pro srovnávací analýzu v evropském kontextu je rovněž problematické uchopení termínu „nadace“ v platném českém právu. Anglický termín pro nadaci „foundation“ je výrazem užívaným v evropském kontextu mnohem šířeji – pro jakoukoli právnickou osobu, jejíž základ je tvořen osamostatněným majetkem nadaným právní subjektivitou, jehož užití je účelově vázáno. Z „evropského“ úhlu pohledu do této kategorie spadají nejen nadace a nadační fondy, ale i obecně prospěšné společnosti 56 . Právnické osoby, jež mají majetkový základ a poskytují veřejně prospěšné služby, jsou běžně chápány jako tzv. operating foundations , tedy nadace realizující vlastní aktivity a programy. Lze tedy uzavřít, že v obecné rovině není, z evropského úhlu pohledu, mezi nadací a obecně prospěšnou společností rozdílu.

Co se týče zařazení obecně prospěšných společností do systému právnických osob v České republice, většinou bývají považovány za ústavy soukromého práva 57 , ke kterým má tato právní forma asi nejblíže. Jedná se však o hybridní právní formu, která má nejblíže k americkému konceptu „non-profit corporations“ 58 , jež se od kontinentálně evropského pojetí nadací (resp. ústavu) odlišují 59 .

1.5.5 Závěr

V následujícím textu je nadace pojímána jako účelové sdružení majetku, nadané právní subjektivitou (samostatná nadace) 60 . Stranou jsou ponechány tzv. nesamostatné nadace i angloamerické chápání nadačního institutu (trustů) 61 . Pouze okrajově, tam kde to bude nezbytně nutné pro pochopení širších souvislostí, bude brána v úvahu i právní forma obecně prospěšné společnosti, která se v celé řadě ohledů nadaci podobá, ale do systému právnických osob v kontinentálně evropském pojetí ji lze zařadit jen těžko.

KAPITOLA 2

Nadace v Evropě

2.1 Historické souvislosti

Nadační idea je stará jako lidstvo samo, je vyjádřením lidské přirozenosti. Touha pomoci bližnímu či solidarita mezi lidmi jsou tradičními, obecně uznávanými hodnotami. Nicméně i snaha zvěčnit se jednou provždy či ovlivnit věci po vlastní smrti prostřednictvím věnování majetkových hodnot určitému účelu se objevuje od pradávna v nejrůznějších kulturách na všech kontinentech.

Pro pochopení aktuálního stavu na poli nadačního práva napříč Evropou má zcela zásadní význam podchycení historických vývojových tendencí, neboť platné právo je bezpochyby jejich odrazem i důsledkem. Historie však může mnohé naznačit i o budoucnosti nadační sféry; jejím směřování a vývoji. Cílem tohoto pojednání však není vyčerpávajícím způsobem mapovat historii nadací. Proto budou shrnuty pouze základní momenty, jež měly zásadní význam pro konstituování současného chápání nadačního institutu v evropském prostoru.

2.2 Tradiční koncepce nadace a její opuštění

Nadace prošly od klasických dob římských^62poměrně složitým vývojem, přičemž prožívaly období rozkvětu i stagnace. Právo nebylo historicky zdaleka jediným instrumentem, jehož prostřednictvím docházelo k prosazování nadační myšlenky, nicméně v každém případě přispělo k její stabilizaci.

Institut „praformy“ nadace znalo již klasické římské právo, jež však chápalo pod tímto označením společenství majetku nebo i sdružení osob zaměřené k plnění většinou zbožného účelu. Od dob vlády Konstantina Velikého (přelom 3. a 4. století n. l.) pak byla pro kontinentální Evropu typická úzká vazba mezi církví a státem. Péče o lid, jeho blaho i veřejný život byla více méně církevní záležitostí. Dobrý křesťan neměl při pořizování majetkem mortis causamyslet jen na rodinné příslušníky a přátele, ale též na spásu své duše, za pomoci Ježíše Krista v jeho zhmotnělé podobě – tedy pomocí církve. Tomuto ideologickému tlaku se dalo jen stěží odolat, což mělo za následek časté věnování majetku pro potřeby církve, stavbu klášterů, péče o chudé a nemocné.Codex Iustinianus (530 n. l.)uznal (do jisté míry) nadace za subjekty práva, čímž dal zřejmě základ pozdějšímu vývoji pojmupiae causa, jejž je nutno chápat jako majetek určený vůlí donátora ke stanovenému účelu^63. Takto byl pravděpodobně položen základ určité institucionalizované „praformy“ nadace, nicméně ke koncepci nadace jako samostatné právnické osoby ještě vedla dlouhá cesta^64.

Ve středověku byla nadační sféra v naprosté většině případů církevní doménou, ač některé nadace zakládaly i obce či soukromé osoby. V raném středověku bylo typické odejít do kláštera, dožít tam a získat v něm místo posledního odpočinku; zároveň však i darovat klášteru svůj majetek nebo jeho část. Často nešlo ani tak o snahu konat „obecné dobro“, ale zajistit si tímto způsobem péči o vlastní duši v duchovní sféře^65.

Nadační majetek byl využíván k rozvoji svatostánků, ale i ke zlepšování sociálních podmínek^66, např. zřizováním tzv. špitálních nadací. Později nadace přispívaly i k prohlubování vzdělanosti, zejména prostřednictvím zakládání univerzit a jejich podpory.67Podle některých pramenů^68je za nejstarší dosud existující špitální nadaci ve střední Evropě považována nemocniční nadace veWemdingu im Riesv Bavorsku, jež byla údajně založena již koncem 9. století. Nejznámější je však bezpochybyFuggerei v Augsburguroku 1521^69.

Proti monopolu církve v nadační oblasti se postavilo v 16. stoletíreformační hnutí. Někdy se též o tomto období hovoří jako o „první krizi“70nadační sféry. Byla zpochybněna koncepce zbožné nadace, jejímž cílem bylo především vykoupení odpuštění hříchů. Ke svému konci spěje tradiční koncepce monopolu církve v této oblasti. Teoretický základ pro radikální změnu na poli nadačního práva představuje bezpochyby osvícenství, jeho důraz na individualitu a svobodný vývoj jednotlivce, což ovšem naráželo na politickou a hospodářskou realitu.

Kanonické právo, které bylo do té doby určujícím a sjednocujícím prvkem napříč Evropou, bylo upozaděno^71a nahrazeno právem světským. Zejména v zemích, kde finálně zvítězilo reformní hnutí a osvícenství, byl majetek tvořící nadace často odebrán původnímu účelu a věnován „veřejným potřebám“(utilitas publica), zejména v oblasti sociální. Proto docházelo následně především k rozvoji nadací podporujících chudé, nemocné či jinak potřebné. Bez zajímavosti není ani posun od anonymity nadací ke zdůraznění osoby donátora^72.

Nadační sféra začala být pomalu, ale jistě regulována především normami práva světského, často docházelo k prvním kodifikacím nadačního práva. Od 18. století byla většina nadací podřízena státnímu dohledu jednotlivých zemí. Často šlo o tzv. nadační výsost státu, pod kterou byly uvedeny nadace církevní i světské^73, což koresponduje s koncepcí typického státního zřízení té doby – absolutistické monarchie.

Následující vývoj byl spjat s buržoazní revolucí, hospodářským liberalismem v Evropě a výše zmíněnou změnou chápání postavení jednotlivce ve společnosti. Pro počátek 19. století byla typická snaha o vypořádání se s přežitky „feudálního“ práva v podobě fideikomisů, lenních vztahů atd., jež značným způsobem omezovaly plynulost toku kapitálu. Zcela dominující byla úloha států a jejich vlád, ať už monarchistických nebo republikánských, které dostaly nadační sektor pod kontrolu, což bylo u nadací veřejně prospěšných odůvodněno hlavní úlohou státu v „péči“ o lid, u nadací založených k soukromým účelům pak nebezpečností tzv. mrtvé ruky (něm.„toten Hand“), tedy odnětí majetku současnému hospodářskému cyklu a jeho zakonzervování pro dobu budoucí^74. Není proto divu, že následkem těchto změn byl totální útlum nadačních aktivit. Snad to bylo právě zásluhou práva a právní vědy, že institut nadace vůbec toto těžké období přežil^75.

2.3 Moderní koncepce nadace

Odklon od středověké nadační myšlenky a nepřátelské nazírání osvícenství na tuto oblast bylo určující ve všech srovnávaných zemích. Jestliže však bylo možno pojednat o dosavadních historických souvislostech v kontinentální Evropě souhrnně, následující vývoj se v jednotlivých srovnávaných zemích zásadním způsobem odlišuje. V zásadě se však jedná vždy o dva protikladné přístupy: podřazení nadačního institutu pod právo soukromé, nebo jeho podchycení v právu veřejném; volnost, či ohraničení nadačního účelu, koncesní či normativní přístup ke vzniku nadace, nebo princip volnosti vzniku^76.

2.3.1 Německo

Myšlenka nadace jako osamostatněného majetku věnovaného určitému účelu se objevila již počátkem 19. století v dílech Mühlenbrucha^77a Heisseho^78. Následně byla nadace s konečnou platností stabilizována do podoby samostatného subjektu práva v roce 1840 v díle Savignyho^79, za pomoci fikční teorie. Trvalé věnování majetku se stalo pojmovým znakem nadace, čímž byl nahrazen až dosud určující personální základ^80.

Nadace byla nově chápána, za pomoci tohoto pozitivněprávního vyjádření, jako samostatný subjekt práva, definovaný jako:„ein Vermögen, das einem bestimmten Zweck gewidmet ist“81. Účel nadace mohl být v podstatě jakýkoli (něm.„Allzweckstiftung“). Proto se spektrum nadačních účelů rozšířilo od náboženských a charitativních i na celou řadu dalších. Poprvé se v této době objevily i nadace, které s původními nadačními myšlenkami měly jen málo společného, např.Carl-Zeiss-Stiftungz roku 1889^82, jež je považována v německém právním prostředí za „pratyp“ podnikající nadace. Volnost však nebyla ani v nejmenším bezbřehá, neboť vznik nadace byl závislý na přivolení veřejné autority, která v konečném důsledku zejména podle účelu nadace rozhodovala, zda nadaci vznik umožní či nikoli. Tento přístup byl odůvodňován nejen ryze pozitivněprávním chápáním nadace jako juristické fikce, ale i možností zneužití nadačního institutu, proti kterému bylo nutno chránit nově se utvářející moderní společnost. Na druhou stranu se začíná objevovat myšlenka nutnosti chránit nadaci a svobodnou vůli jejího zakladatele před zásahy příslušných orgánů dohledu.83

Po mnohých diskusích^84našla takto nastavená koncepce své vyjádření v pouze velmi obecné rovině i v německém občanském zákoníku (BGB) z roku 1900, přičemž agenda koncesní i dohledu nad nadacemi vůbec byla svěřena do pravomoci jednotlivých spolkových zemí.

V první polovině 20. století však zaznamenaly nadace, vlivem historických okolností, období stagnace a úpadku. Musely přestát dvě světové války, dvě inflační vlny a měnovou reformu, čímž došlo k dramatickému poklesu jejich počtu i jim věnovaných majetkových hodnot^85. V důsledku těchto událostí se počet nadačních subjektů snížil o téměř 90 %86.

Po druhé světové válce bylo započato s obnovou válkou zničeného hospodářství i společnosti. Veřejné finance byly zcela vyčerpány a soukromý majetek začal být velmi záhy považován za státně-politickou šanci, která může státu ulehčit a prospívat^87. Nadace získaly novou dimenzi – jejich soukromá iniciativa už nebyla ze strany státu vnímána jako nebezpečný protivník, ale jako „partner“, který státu pomáhá při řešení složitých úkolů při péči o potřeby jeho občanů^88. V duchu koncepce neomezenosti nadačního účelu začaly současně vznikat i nadace „vzájemně“ či „soukromě“ prospěšné, jimž nebyly v zásadě kladeny žádné překážky, pokud se neprotivily zájmům obecného blaha^89. Nadace tak„přestala být pouhým otrokem svého účelu, ale stala se moderním instrumentem hospodářské iniciativy svého zakladatele“90.

Zároveň však byla od počátku 60. let vedena diskuse o nutnosti revize nadačního práva jako„roztříštěného, kusého, nejednotného a zastaralého“91. Tzv. první novela nadačního práva^92měla směřovat k přijetí komplexní úpravy právní formy samostatné nadace soukromého práva ve zvláštním zákoně, jenž by byl přijat na svazové (republikové) úrovni. Taktéž bylo voláno po změně koncesního principu na princip registrační, vyslovení přípustnosti podnikajících a rodinných nadací a vytvoření zvláštního právního režimu pro tyto typy nadací. V neposlední řadě bylo navrhováno omezení státního dohledu na pouhý „dohled nad zákonností“ a přenesení kontrolních pravomocí na soudy. Ačkoli tato reformní debata nepřinesla žádné výsledkyde lege lata^93, měla zásadní význam pro posun v chápání nadačního institutu a rozpoutala zájem o nadační právo i na úrovni právní vědy.

Zatímco v západní části rozdělenéhoNěmeckazažíval nadační sektor nebývalý rozvoj, především u nadací zakládaných k veřejně prospěšným účelům, ve východní části vše směřovalo k jeho totálnímu útlumu. Vyvrcholením pak bylo v roce 1976 zrušení nadační úpravy bez náhrady.94Ke „znovuobjevení“ nadací došlo až po sjednoceníNěmeckav letech devadesátých, a tím i k pozvolnému nárůstu jejich počtu, který trvá dodnes^95.

Počátkem nového tisíciletí nabraly dosud spíše akademické právněteoretické diskuse o funkci nadačního institutu a celkové koncepci nadačního práva na intenzitě v souvislosti s připravovanou tzv.druhou reformou nadačního práva^96. Byla rozpoutána právně-politická debata o budoucím směřování nadačního práva, hranicích nadační autonomie, účelu nadace, zvláštních typech nadací i požadavcích na regulaci jejich vnitřní organizace. To vzbudilo zájem akademiků i praktiků o oblast nadačního práva a právní literatura se rozrostla o množství akademických úvah, mezinárodních srovnávacích studií^97a protichůdných názorů.

Spolkové ministerstvo spravedlnosti dalo vzniknout v roce 2001 pracovní skupině, která se měla zabývat revizí nadačního práva v Německu. Sestávala se z odborníků z akademického prostředí i z praxe. Měla vyhodnotit^98dosavadní fungování nadačního sektoru, identifikovat problémy a předložit konkrétní návrhy na změnu právní úpravy. V závěrečné zprávě této pracovní skupiny (z října 2001)99bylo shrnuto, v jakých oblastech bylo vhodné nadační zákonodárství zrevidovat a zmodernizovat^100.

Novela právní úpravy nadačního práva v BGB pak nabyla účinnosti 1. 9. 2002 a v návaznosti na ni byly novelizovány právní úpravy jednotlivých spolkových zemí. Vyjasnila některé sporné momenty dosavadní úpravy, zásadní změny však nepřinesla, pročež sklidila kritiku ze strany části odborné veřejnosti^101.

Převažující realitou na poli nadačního práva v Německuje dnes možnostkombinace veřejně prospěšné a rodinné nadace, neboť čistě rodinné nadace jsou zakládány jen zřídka. Výhodnost spočívá v tom, že nadace, která používá maximálně z jedné třetiny svých příjmů pro potřeby členů rodiny, je z pohledu fiskálního stále považována za veřejně prospěšnou a tedy daňově zvýhodněnou^102. Jako vedlejší efekt odpadá rovněž možnost nároků na povinný dědický podíl neopomenutelných dědiců^103.

2.3.2 Švýcarsko

Nejblíže k německému pojetí má uchopení nadačního institutu veŠvýcarskua podobné jsou i vývojové tendence. Nadace se vyvinuly od „staroevropského“ konceptu zbožných nadací přes reformační fázi a osvícenské změny chápání nadačního institutu až po její pozitivněprávní stabilizaci v podobě samostatného subjektu práva. Vedle nadací zbožných dokumentují historické prameny na území Švýcarska i veřejně prospěšné nadace již ve 12. století^104. K rozvoji rodinných nadací pak dochází především v průběhu století sedmnáctého.

Ke kodifikaci nadačního práva došlo na územíŠvýcarské konfederacenejprve v Kantonu Zürich v roce 1853^105, přičemž se jednalo o první úpravu nadačního práva v německy mluvících zemích^106vůbec. Jednotlivé kantony měly vlastní regulaci nadačního práva až od konce 19. století. Následně však ústava konfederace z roku 1898 (§ 64 odst. 2 BV) dala základ pro sjednocení, což mělo za následek, že většina aspektů nadačního práva ve švýcarském občanském zákoníku z roku 1911 byla unifikována. Úprava nadačního práva se vyznačovala značným respektem ke svobodné vůli zakladatele a celkovou liberálností. Zároveň však obsahuje ustanovení o zákazu rodinných fideikomisů^107, které limituje^108zejména možnosti zakládání nadací s výlučně soukromým účelem.

I když nebyly důsledky světových válek veŠvýcarsku, s ohledem na neutralitu, zdaleka tak ničivé jako v okolních zemích, v důsledku celkové problematické hospodářské situace v Evropě došlo v první polovině 20. století na dlouhá léta ke stagnaci nadačního sektoru i v této alpské zemi.

Až v 50. letech 20. století dochází k opětovnému nárůstu počtu především „klasických“ (veřejně prospěšných) nadací, zejména po vzoru velkých amerických nadací. Politická a hospodářská stabilitaŠvýcarskav kombinaci s liberální právní úpravou přilákala i celou řadu zahraničních zakladatelů. Samostatnou kapitolou je vývoj zvláštní právní formy nadace péče o zaměstnance(Personalfürsorgestiftungen)109, jež začaly pozvolna vznikat již po první světové válce. K jejich masovému rozšíření však došlo až v letech osmdesátých, v souvislosti s reformou sociálního a důchodového zabezpečení. Poté se této nejprve zvláštní faktické formě nadace dostalo normativní regulace přímo v ZGB^110i dalších právních předpisech; v současné době kvantitativně předčí právní formu „klasických“ nadací. Od těch se odlišuje zejména svým účelem a specificky vymezeným okruhem destinatářů.

Zajímavá je i novodobá historie nadačního institutu veŠvýcarsku. K jeho oblíbenosti přispívá nejen liberální civilně právní zakotvení, ale i možnost daňového zvýhodnění u veřejně prospěšných nadací a celkové uvědomění si potenciálu nadační právní formy^111.

Reforma nadačního práva, která byla připravována od konce 90. let minulého století a přijata v roce 2004, s účinností od 1. 1. 2006, byla motivována snahou o liberalizaci^112švýcarského nadačního práva se záměrem zvýšit zájem o nadační sféru. K základním změnám, které byly prosazeny, patří zejména zjednodušení změny nadačního účelu (za splnění stanovených podmínek), pro „klasické“ nadace pak zavedení obligatorního vnitřního orgánu dohledu a částečné rozvolnění dohledu ze strany státu. V oblasti fiskální též došlo ke zvýšení možnosti daňových odpočtů zakladatelů i dárců.

SpecifikemŠvýcarska, kterým se do jisté míry odlišuje od všech okolních zemí, je uplatňování principů přímé demokracie, neutralita, politická stabilita a poměrně silné postavení územních samosprávných celků (kantonů). Posledně zmíněné se projevuje zejména v dělbě pravomocí, co se týče dohledu nad nadacemi, jenž je svěřen do pravomoci jednotlivých kantonů.

2.3.3 Nizozemsko

Nizozemskénadační právo má své kořeny rovněž ve středověku. Historicky bylo nadace využíváno jako prostředku podpory členů rodiny, péče o vdovy a sirotky po námořnících, ale i k podpoře vzdělávání a kultury.

Na prahu novověku však bylo ovlivněno především tehdejší politickou situací a obdobím francouzské nadvlády na přelomu 18. a 19. století. Ta s sebou přinesla i platnost francouzskéhoLe code civil des Français (tzv. Code Napoléon)a velmi rezervovaný (až nepřátelský) přístup k nadacím, jež byly v republikánské Francii považovány za nežádoucí přežitek dob minulých.

Ještě poměrně dlouho poVídeňském kongresu (1815)a opětovném nabytí samostatnosti panovala v Nizozemském království nejistota, zda může na základě nadačního úkonu zakladatele dojít ke vzniku samostatné právnické osoby, neboť byl, z důvodů právní kontinuity, francouzský občanský zákoník do nizozemského právního řádu recipován.

Zatímco veFranciibylo mlčení občanského zákoníku vykládáno jako jejich zákaz, v Nizozemskubylo chápáno jako prostor pro soukromou iniciativu zakladatele, který za pomoci notáře může pořídit svým majetkem – založit nadaci. Rozhodnutím nejvyššího nizozemského soudu v roce 1880^113byl tento postup posvěcen a nadace začaly být houfně zřizovány nejen soukromými osobami, ale i např. obcemi^114.

Na rozdíl od práva spolkového, které bylo regulováno zákonem o spolcích a shromážděních z roku 1855^115, nebylo nadační právo poměrně dlouhou dobu kodifikováno a řídilo se právem zvykovým. Hlavní roli sehrávali především notáři, kteří sepisovali nadační listiny a dohlíželi nad jejich obsahem. Nadace proto bylo často využíváno jako prostředku k osamostatnění majetku za účelem jiným, než je dosažení zisku, jenž byl spravován samostatně. Vzhledem k faktu, že vznik nadace nebyl, na rozdíl od spolku, vázán v zásadě na žádný akt veřejnoprávní povahy, bylo této právní formy často využíváno i pro účely, pro které se v okolních zemích využívalo právní formy spolkové^116.

Ještě na počátku 20. století bylo v nizozemské praxi běžné, že bylo možno zakládat pouze nadace, jejichž účelem bylo dosahování náboženských, obecně prospěšných, výzkumných nebo kulturních účelů; jedinou výjimkou byly rodinné nadace, kde mohl být účel i soukromý^117. Nadace musely mít rovněž dostatečný počáteční majetek k dosahování takových účelů.

Po první světové válce se v notářské praxi vyvinul tzv. moderní přístup, který umožňoval vznik nadací s pouze symbolickým počátečním majetkem, a rozšířil se i okruh účelů, pro které byly nadace zakládány. Čím dál častěji se začaly objevovat i podnikající nadace. V právní vědě však nebyly tyto „moderní trendy“ přijímány jednotně, což s sebou přinášelo i právní nejistotu. Kritizován byl zejména odklon od tradičního chápání nadačního institutu a jeho zneužívání^118. Obhájci tohoto přístupu naopak argumentovali, že se nejedná o zneužití, ale reakci na potřeby praxe^119a též neexistenci zákonného omezení účelu nadace na pouze veřejně prospěšný.

Proto byl následně, ve 30. letech minulého století, připraven návrh nadačního zákona, který reflektoval i výše zmíněné trendy. Přijetí takového zákona však zabránila druhá světová válka. Po jejím skončení vše směřovalo ke kodifikaci nadačního práva, přičemž hlavním jablkem sváru bylo vymezení prostoru pro podnikání nadací.

První nadační zákon v Nizozemském království, jenž nabyl účinnosti v roce 1956,120, podnikání umožnil, nicméně zakotvil zákaz rozdělování případného zisku osobám na činnosti nadace zúčastněným. Po jeho přijetí následoval nárůst podnikajících nadací, což bylo částí odborníků kritizováno^121. Samostatná právní subjektivita nadace totiž do jisté míry ochraňovala zakladatele i orgány nadace před jejich osobní odpovědností. I tak byla tato právní úprava později, v roce 1976, začleněna do knihy druhé novéhonizozemského občanského zákoníku (BW). V průběhu 90. let však byly některé argumenty kritiků vyslyšeny a na podnikající nadace a spolky byly vztaženy předpisy, jež byly primárně určeny pro obchodní společnosti^122. V současné době lze nizozemský koncept nadačního práva považovat za jeden z nejliberálnějších v Evropě. Jediným, ale nezanedbatelným limitem, je zákaz rozdělování zisku zakladatelům, osobám činným v orgánech nadace nebo dalším subjektům, ledaže by mělo takové rozdělování ideální nebo sociální důvod^123, což taktéž omezuje možnosti zakládání nadací s výlučně soukromě prospěšným účelem.

V posledním desetiletí nedošlo na poli nadačního práva v oblasti civilněprávní k žádným důležitým změnám. O to bouřlivější diskuse byla vedena ve sféře fiskální. Daňové zákony prošly zásadní proměnou, včetně nastavení parametrů veřejné prospěšnosti zákonem^124, což je přístup, který byl v Nizozemsku po dlouhá léta oddalován. Jaké výsledky reforma přinese pro oblast neziskové sféry, není zatím jasné, neboť reforma nabyla účinnosti k 1. 1. 2012.

2.3.4 Rakousko

Příkladem zcela odlišného přístupu, kdy bylo nadační právo historicky regulováno především právem veřejným, je koncepce rakouská. V Rakousku obecný občanský zákoník z roku 1811ponechal úpravu nadací zcela stranou, zmínil ji pouze okrajově v ustanovení § 646 ABGB, kdy odkazuje na zvláštní regulaci právem veřejným.

V první polovině 19. století neexistovala na území rakouské monarchie jednotná pravidla pro zakládání a správu nadací a byla ponechána jednotlivým zemím. Panovník ve snaze dostat konstituující se nadační sektor pod kontrolu vydal v roce 1841 královský dekret^125, kterým byl institucionalizován^126státní dohled nad nadacemi. Pro vznik nadace byl požadován projev vůle zakladatele věnovat majetek trvalému účelu a stanovena povinnost státního přivolení se vznikem^127.

Romantismus druhé poloviny 19. století, ale i relativní politická stabilita a hospodářský růst znamenaly opětovné zvýšení zájmu o nadační institut. Avšak následné události jako první světová válka, rozpad rakousko-uherské monarchie a velká hospodářská krize přinesly opětovný útlum v nadační sféře. Celá řada nadací přišla vlivem inflace taktéž o značnou část svého majetku. Rakouská ústava z roku 1920 následně vymezila pravomoci na úrovni centrální a jednotlivých spolkových zemí.

Druhá světová válka znamenala pro nadační sektor další ránu. Téměř polovina všech existujících nadací byla zrušena. V poválečné době bylo poskytování veřejně prospěšných úkolů svěřeno výlučně státu nebo katolické církvi. V roce 1954 byl přijat spolkový zákon^128týkající se opatření v oblasti nadací a fondů (zákon o reorganizaci nadací a fondů), který byl velmi omezující a neumožňoval rozvoj nadační sféry; některé spolkové země rovněž vydaly vlastní nadační zákony.

V 70. letech minulého století prošlo rakouské nadační právo zásadní proměnou. Byl přijat dodnes platný spolkový zákon o nadacích a fondech z roku 1974^129, jehož působnost je dána, pokud účel nadace překračuje hranice jedné spolkové země^130. Následně většina spolkových zemí vytvořila vlastní nadační zákonodárství.

Spolkový zákon o nadacích a fondech však byl na evropské poměry velmi omezující. Není překvapující, že nadace vznikaly a vznikají v jeho režimu jen zřídka, neboť potenciální zakladatelé začali využívat právních řádů okolních zemí (zejménalichtenštejnského či švýcarského), ve kterých byl právní režim pro jejich potřeby nastaven podstatně příznivěji. Následoval značný odliv rakouského kapitálu do zahraničí, což mělo negativní dopad na národní hospodářství^131. Na tuto situaci rakouský zákonodárce zareagoval v roce 1993 přijetím liberálního zákona o soukromých nadacích^132. Podle některých názorů^133se tak rakouské nadační právo stalo konkurenceschopným a bylo dosaženo i přílivu zahraničního kapitálu doRakouska.

2.3.5 Česká republika

Až do vzniku samostatného československého státu v roce 1918 byla dnešníČeská republikasoučástí rakousko-uherské monarchie; proto lze do jisté míry odkázat na vývoj, který byl popsán výše.

Po vzniku Československa byla převzata recepční normou i úprava právnických osob a nadací v jejich nerozvinuté podobě^134, jež byla typická v rakouském právu na počátku 20. století. Význam pro nadace měla i tzv. Saint-Germainská mírová smlouva ze září 1919, zejména její čl. 266, který byl následně proveden„dohodou týkající se provedení článků 266, poslední odstavec, a 273 mírové smlouvy St. Germainské“, č. 4/1929 Sb^135.

Tímto vypořádáním došlo s konečnou platností ke konstituování samostatného nadačního sektoru na území tehdejšího Československa^136. V důsledku hospodářské krize a nástupu fašismu však nebyl dán prostor pro vytvoření nového nadačního zákonodárství^137. Situaci na poli nadačního práva zásadním způsobem negativně ovlivnil i komunistický převrat v roce 1948 a události následující, které vyvrcholily zrušením nadační právní formy i existujících nadací v roce 1953^138.

Až počátkem 90. let minulého století, v souvislosti s politickými a hospodářskými změnami společnosti, byla započata rekonstrukce v podstatě neexistujícího nadačního sektoru, pro který bylo nutno vytvořit právní rámec. V nepřehledné situaci, kdy na území federace začaly spontánně působit domácí i zahraniční nadace a další neziskové organizace, bylo totiž nutno s okamžitou platností řešit absenci nadačního i spolkového zákonodárství. V důsledku kogentní úpravy jednotlivých forem právnických osob a neexistence nadačního institutu v našem právním řádu totiž vznikala řada problémů, které měla alespoň rámcově a urychleně vyřešit novela č. 103/1990 Sb. tehdejšího hospodářského zákoníku, s účinností k 1. 5. 1990. Návrat institutu nadace proběhl prostřednictvím jediného ustanovení (§ 389b), čímž bylo nadačním subjektům přiznáno postavení samostatného typu právnické osoby.

Nadace byla pojímána jako účelový fond s právní subjektivitou, který bylo možno zřídit„za účelem rozvoje duchovních hodnot, ochrany lidských práv nebo jiných humanitárních cílů, k ochraně životního prostředí i zachování přírodních hodnot“. Zásadní význam měla tato právní úprava v tom, že vytvořila právní rámec tohoto staronového typu právnických osob, čímž dala možnost vzniku mnohých subjektů práva. Negativně však působila její kusost, která měla za následek deformaci reálného právního života nadační sféry. Dalším problémem byla systematická nedůslednost při zařazení právní úpravy nadací do hospodářského zákoníku, nepochopení zásadních odlišností mezi nadacemi a korporacemi apod.

Nevyhovující právní úprava obsažená v § 389b tehdejšího hospodářského zákoníku měla být vylepšena tzv. velkou novelou občanského zákoníku č. 509/1991 Sb., (ustanoveními § 18, § 20b–20e, § 477 odst. 2) s účinností k 1. 1. 1992 a zákonem ČNR č. 102/1992 Sb. Částečně se to také podařilo; výslovně byla zakotvena možnost zřízení nadace závětí a základní obsahové náležitosti statutu nadace. Ustanovení § 20e odst. 2 občanského zákoníku obsahovalo rovněž odkazovací ustanovení na podrobnější úpravu, která měla být provedena samostatným zákonem. Na tuto právní normu si však Česká republika musela počkat ještě dalších 6 let^139. Ač byla již v roce 1991 vytvořena pracovní skupina, která připravila zákon o nadacích a fondech, jenž byl vypracován v duchu kontinentální středoevropské právní tradice a předložen vládě k projednání, v souvislosti s rozpadem ČSFR k jeho přijetí nikdy nedošlo.

I přes kritiku ze strany nadací i odborné právní veřejnosti torzo nadačního práva se všemi svými nedostatky přežívalo v České republice bez podrobnějšího zakotvení až do konce roku 1997, kdy byl přijatzákon č. 227/1997 Sb., o nadacích a nadačních fondech a o změně a doplnění některých souvisejících zákonů (dále jen „zákon o nadacích“). Důvody tohoto nežádoucího stavu byly jednak právní, nicméně chyběl zejména dostatek politické vůle přijmout odpovídající právní předpis. I když bylo vytvořeno několik návrhů právní úpravy nadací vypracovaných v souladu s představami právní teorie i praxe, situace na poli nadačního práva se změnila až přijetím zákona o nadacích a nadačních fondech, a dosavadní stav bylo tedy nutno chápat jako určité provizorium. Díky délce svého trvání však mělo dalekosáhlé negativní důsledky.

Přílišný liberalismus dosavadní právní úpravy vedl k častému zneužívání nadačního institutu, a tím ke ztrátě důvěry veřejnosti v poctivost nadačních subjektů a naplňování jejich obecně prospěšného poslání. Nutno podotknout, že tato skepse přetrvává až do současnosti a projevila se i při přípravě a projednávání návrhu novely zákona o nadacích a nadačních fondech v roce 2010, a to nechutí některých politických aktérů jakýmkoli způsobem měnit striktně nastavený právní režim.

Dnes platný zákon č. 227/1997 Sb., o nadacích a nadačních fondech, je komplexním právním předpisem, ve kterém se objevují jednak soukromoprávní, ale i veřejnoprávní prvky. Zakotvuje právní postavení dvou specifických typů právnických osob soukromého práva – „nadací“ a „nadačních fondů“. Pro postavení nadací a nadačních fondů je rovněž určující (a zcela zásadní) obecná úprava postavení právnických osob obsažená v občanském zákoníku, nestanoví-li zvláštní zákon něco jiného, a celá řada dalších souvisejících právních předpisů.

2.4 Shrnutí

Ač se historický vývoj v jednotlivých zemích zejména ve 20. století zásadním způsobem odlišuje, lze vypozorovat určité společné vývojové tendence.140Společná je bezpochyby římsko-právní tradice, která dala základ možnosti pořizovat majetkem pro případ smrti zejména ke zbožným účelům(piae causa). Ve středověké Evropě se nadační myšlenka stala následně doménou především církve, která spravovala nadační majetek. Středověké kanonické právo dalo základ dohledu nad nadacemi i pozdějším uznáním nadací jako entit odlišných od osob fyzických^141. Nadace té doby však ještě nebyla chápána jako účelově věnovaný majetek, nýbrž jako trvalý osobní svazek – společenství osob. V souvislosti s reformací a osvícenstvím se nadační sektor posunul ze sféry církevní do sféry světské. V této době ve společnosti pomalu, ale jistě převládá racionalismus a počíná nové přirozenoprávní myšlení. Dochází k rozpadu původního nadačního konceptu spjatého s církví. V jednotlivých státech byly vytvářeny právní normy, které nasměrovaly účel nadací k obecnému blahu a podřadily nadace dohledu ze strany státní moci, často specializovaných orgánů. V této době docházelo i k odejmutí majetku původnímu účelu a jeho užití pro účely definované státem jako „veřejně prospěšné“.

Další vývoj směřoval k upevnění světského nadačního práva ve většině právních řádů tehdejší Evropy. I když se jednotlivé přístupy začaly odlišovat, i nadále lze vypozorovat některé společné vývojové tendence. Pod vlivem německé právní nauky tak došlo zejména k uznání nadace právnickou osobou svého druhu, odlišného od sdružení osob. V jednotlivých zemích byla v této souvislosti určující rovněž nutnost přivolení veřejné autority se vznikem nadace, což souviselo s chápáním nadací jako juristických fikcí. Svou vlastní specifickou cestou se však vydala právní úprava nizozemská^142.

V průběhu několika století tedy došlo k metamorfóze nadačního institutu od „staroevropského“ přes „osvícenský“ až po „formálně právní“, i když zdaleka ne stejnou měrou ve všech evropských zemích. Jednotlivé, v historii se vyskytující modely však lze využít i jako východiska pro diskusi nad právním zakotvením nadačního práva de lege lata i o jeho budoucích perspektivách.

2.5 Nadační právo ve srovnávaných zemích de lege lata

Dříve než přistoupím k vlastní komparaci, považuji za vhodné stručně nastínit alespoň v hrubých rysech základní charakteristiku ukotvení nadací v právních řádech jednotlivých srovnávaných zemí.143

2.5.1 Německo

Nadace hrají v německé společnosti významnou roli.144Pro jejich právní postaveníde lege lataje určující především úprava obsažená v ustanovení § 80 a násl.německého občanského zákoníku. Platná právní úprava nadačního práva je velmi stručná a pro celou řadu aspektů jsou subsidiárně použitelná ustanovení pro právní formu spolku^145. Řada aspektů je pak nejednotně rozvedena i v nadačních zákonech šestnácti spolkových zemí^146, které obsahují detailnější či stručnější úpravu, včetně souvisejících veřejnoprávních prvků. Jedná se zejména o způsob uznání nadace, na který je vázán její vznik, otázky dohledu či další ustanovení, jež jsou do pravomoci zemí svěřena. Lze tedy uzavřít, že v Německuexistuje 16 rozdílných právních úprav nadačního práva, které vykazují větší či menší shody a rozdílnosti, což zásadním způsobem komplikuje komparaci mezinárodní.

V německé právní vědě lze nalézt celé spektrum názorů, stanovisek a pohledů^147na funkci nadačního institutu, jeho koncepční uchopení či nutnost reforem v této oblasti. V zásadě proti sobě stojí dva rozdílné myšlenkové proudy^148, které nezanedbatelně ovlivňují právní teorii i praxi. Obecná shoda panuje pouze ve vymezení základních pojmových znaků nadace^149(účel, majetek, organizace).

Počátkem nového tisíciletí nabraly dosud spíše akademické právněteoretické diskuse o funkci nadačního institutu a celkové koncepci nadačního práva v Německu na intenzitě v souvislosti s tzv.druhou reformou nadačního práva^150. Byla rozpoutána právně-politická debata^151o směřování nadačního práva, hranicích nadační autonomie, účelu nadace, zvláštních typech i požadavcích na regulaci jejich vnitřní organizace. To vzbudilo zájem akademiků; právní literatura se rozrostla o množství akademických úvah, mezinárodních srovnávacích studií a protichůdných názorů^152.

Novela právní úpravy nadačního práva v BGB pak nabyla účinnosti 1. 9. 2002 a v návaznosti na ni byly novelizovány právní úpravy jednotlivých spolkových zemí. Její celkové vyznění odráží do jisté míry obecnou liberalizační tendenci (uznání existence rodinných nadací či možnosti podnikání).

Převažující realitou na poli nadačního práva v Německu je na počátku 21. století možnostkombinace veřejně prospěšné a rodinné nadace, neboť čistě rodinné nadace jsou zakládány jen zřídka. Výhodnost spočívá v tom, že nadace, která používá maximálně z jedné třetiny svých příjmů pro potřeby členů rodiny, je z pohledu fiskálního stále považována za veřejně prospěšnou, a tedy daňově zvýhodněnou^153. Jako vedlejší efekt odpadá rovněž možnost nároků na povinný dědický podíl neopomenutelných dědiců^154.

Charakteristickým rysem německé koncepce, jež se odlišuje od přístupů v ostatních srovnávaných zemích, je silná pozice orgánů dohledu nad nadacemi. S tím souvisí i tzv.laissez faire^155přístup k potřebě regulace vnitřních poměrů nadací, jenž je odůvodňován právě existencí institucionalizovaného zvláštního dohledu nad nadacemi ze strany státu. Tato koncepce se však jeví v evropském kontextu jako překonaná a obecná tendence spíše směřuje k přesunu dohledu na soudy a finanční úřady, nebo ještě dále, k privatizaci dohledu nad nadacemi. Proto i v Německuzaznívají čím dál tím častěji hlasy^156, jež volají po jejím opuštění.

V následujících kapitolách věnuji pozornost především právní úpravě německého nadačního práva na svazové úrovni. Mým cílem totiž není podrobný rozbor německých právních předpisů (ať už spolkových nebo zemských), ale spíše analýza koncepčních otázek fungování nadačního sektoru. Proto bude nadačním zákonům jednotlivých spolkových zemí věnována pozornost jen okrajově, jestliže to bude nutné pro dokreslení celkové situace nebo nastínění specifických problémů. Pokud budou v práci prezentovány rozdílné zemské přístupy, bude využito předevšímbavorského nadačního zákona (BayStG) a nadačního zákona spolkové země Bádenska-Württemberska (B-WStG)157. Za zmínku stojí i zcela nový nadační zákon spolkové zeměSasko-Anhaltsko (StifG-LSA), jenž nabyl účinnosti v lednu 2011 a odráží aktuální vývojové tendence. Mimo to má pro právní postavení nadací zásadní význam i celá řada předpisů z oblasti práva fiskálního^158.

2.5.2 Švýcarsko

Koncepčnímu uchopení nadačního institutu v Německumá nejblíže úpravašvýcarská. Nadační právo je doménou svazového zákonodárství, na kantonální úrovni jsou upraveny pouze některé aspekty související s dohledem nad nadacemi. Pro možné uplatňování vůle zakladatelů nadací i jejich činnost vytváří obecné formulace zákona i přístup orgánů dohledu nad nadacemi značný prostor; proto se o Švýcarskuněkdy hovoří jako o „nadačním ráji“.

VeŠvýcarskujsou soukromoprávní nadace upraveny pouze na svazové úrovni. Pro jejich právní režim jsou určující zejména ustanovení§ 80–89bisv Části I.švýcarského občanského zákoníku(Zivilgesetzbuch, dále „ZGB“); dále pak obecná ustanovení o právnických osobách a celá řada dalších právních předpisů soukromého i veřejného práva. Pro výklad obecně formulovaných pravidel určujících nadační právo má zásadní význam rozhodovací praxe soudů.

Zákon rozeznává jednak obecnou, „klasickou“ formu nadace a jednak zvláštní typy nadací – církevní nadace, rodinné nadace a nadace péče o zaměstnance, kterým stanovuje specifický právní režim. Na kantonální úrovni jsou vznik a existence soukromoprávních nadací vyloučeny z důvodu zachování rovnosti subjektů^159. Na kantonální úrovni je řešen pouze dohled nad nadacemi a některé otázky fiskální, jinak se nadační právo vyznačuje svou jednotností.

I švýcarskénadační právo prošlo v posledním desetiletí poměrně zásadní proměnou, jež byla motivována snahou o liberalizaci^160nadačního práva a vytvoření příznivého prostředí pro zakládání a fungování nadací. Novela ZGB a celé řady fiskálních předpisů s účinností od 1. 1. 2006 bezesporu zvýšily zájem o nadační sféru ze strany soukromých dárců. Přinesla mimo jiné usnadnění změny nadačního účelu a zavedení vnitřního orgánu dohledu nad nadacemi(Revisionstelle). Zároveň došlo k celkovému posílení pozice zakladatele. V oblasti fiskální byla zvýšena možnost daňových odpočtů pro zakladatele a dárce.

Nadační sektor je chápán jako partner státu při poskytování veřejných služeb, mající značný společenský význam. Zákon poskytuje zakladatelům prostor pro uplatňování svobodné vůle pořizovat majetkem. Orgány dohledu nad nadacemi fungují jako poradní a konzultační místa, nikoli jako orgány represe. U veřejně prospěšných nadací připadá v úvahu i poměrně významné daňové zvýhodnění.

2.5.3 Nizozemsko

V Nizozemsku je platné nadační právo zakotveno v tzv.novém nizozemském občanském zákoníku (dále jen „BW“), jeho Knize II., oddíle VI., v ustanoveních 2:285 a násl., jež nabyly účinnosti v roce 1976 a ve znění pozdějších novel platí do současnosti. Pro právní postavení nadací má rovněž zásadní význam obecná úprava právnických osob (2:1 a násl. BW), která je použitelná subsidiárně.

Původní, velmi liberální právní úprava, převzatá z nadačního zákona z roku 1956, byla často předmětem kritiky části odborníků^161. Nezřídka docházelo ke zneužívání nadační právní formy a k obcházení kogentních pravidel pro obchodní společnosti. Zákonodárce proto zakotvil použitelnost obdobných pravidel i pro podnikající nadace a spolky^162. Nadace, které vyvíjí podnikatelskou činnost, mají povinnost nechat se zapsat do obchodního rejstříku (§ 3 odst. 1 HRW)163a musí obligatorně zřizovat dozorčí radu, pokud mají více jak 50 zaměstnanců. Co se týče odpovědnosti členů správní rady nadace v insolvenci, členové vedení nadace odpovídají podobně jako členové vedení obchodních společností^164. Další ochranná opatření jsou právo na informace^165, právo zrušit nadaci příslušným orgánem (ze zákonem stanovených důvodů)166či povinnost vést účetnictví a vyhotovovat účetní závěrku^167.

Ze všech srovnávaných právních úprav je nizozemský přístup k nadačnímu institutu zdaleka nejliberálnější, co se týče způsobu vzniku nadace, účelu, možnosti podnikat i nastavení pravidel pro vnitřní organizaci. Od výše zmiňovanéhošvýcarskéhokonceptu se však odlišuje nízkou mírou ingerence státu do nadační sféry, neboť v Nizozemskunení institucionalizován zvláštní orgán dohledu nad nadacemi. Nadace mohou mít jakýkoli účel, který není v rozporu se zákonem; jediné omezení spočívá v zákazu rozdělování prostředků zakladateli nebo osobám účastnícím se na činnosti nadace (členům orgánů) či dalším subjektům, ledaže by takové rozdělování mělo ideální nebo sociální důvody^168.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Nové české nadační právo v evropském srovnání.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.