Vzor citace: ŠÁMAL, P., VOKOUN, R., NOVOTNÝ, O. a kol. Trestní právo hmotné. 4. díl. Trestní odpovědnost právnických osob. Změny v trestních zákonech po 1. 1. 2010. Praha: Wolters Kluwer ČR, 2012. 144 s.

Právní stav publikace je k 1. 9. 2012.

© prof. JUDr. Pavel Šámal, Ph.D., JUDr. Rudolf Vokoun, CSc., prof. JUDr. Oto Novotný, CSc., doc. JUDr. et Bc. Tomáš Gřivna, Ph.D., JUDr. Jaromír Hořák, Ph.D., 2012

ISBN 978-80-7357-960-9 (brož.)

ISBN 978-80-7357-877-0 (e-pub)

ÚVODNÍ KAPITOLA

Od doby posledního vydání učebnice Trestní právo hmotné (2010) došlo v našem trestním zákonodárství k některým důležitým změnám. Nejvýznamnější z nich je nesporně přijetí zákona č. 418/2011 Sb., o trestní odpovědnosti právnických osob a řízení proti nim, který nabyl účinnosti dne 1. 1. 2012. Kromě něj však v letech 2011 a 2012 nabylo účinnosti několik novel trestního zákoníku a zákona o soudnictví ve věcech mládeže (zák. č. 181/2011 Sb., 301/2011 Sb., 330/2011 Sb., 357/2011 Sb., 375/2011 Sb., 420/2011 Sb., 458/2011 Sb., 459/2011 Sb. a 193/2012 Sb.).

Autorský kolektiv se zabýval otázkou, jak na tuto situaci reagovat. Předně se nabízela možnost zpracovat nové vydání učebnice, do kterého by byly všechny změny zapracovány. Toto řešení by bylo pro studenty zajisté komfortní, avšak pro ty z nich, kteří si již v minulých semestrech učebnici opatřili, by koupě přepracovaného a doplněného vydání představovala nezanedbatelný výdaj. Proto vznikl dodatek k učebnici s komplexním výkladem problematiky trestní odpovědnosti právnických osob a rovněž upozorněním na všechny další významnější změny v trestním zákoníku a v zákonu o soudnictví ve věcech mládeže. Takový postup bude pro studenty ekonomicky přijatelnější.

Vydání dodatku však studentům přinese určité úskalí: při četbě učebnice si musejí ověřovat, zda studovaná materie, obsažená v trestním zákoníku a v zákonu o soudnictví ve věcech mládeže, nebyla dotčena změnou. Pro usnadnění orientace v textu proto byla v dílu B dodatku volena shodná systematika a grafická úprava jako v učebnici. Vždy je uveden odkaz na konkrétní stránky učebnice, kterých se změna dotkla (nejde-li samozřejmě o institut zcela nový), styl výkladu je shodný s výkladem v učebnici a podstata změny je zvýrazněna.

V Praze dne 1. 8. 2012

Rudolf Vokoun

Kapitola IV.

Působnost trestních zákonů

§ 2

Působnost místní

Účinky rozsudku cizího státu

(s. 98–99 učebnice)

Výjimka ze zásady neúčinnosti rozsudků cizích států na našem území zavedená novelou č. 357/2011 Sb. s účinností od 1. 1. 2012.

Zákon č. 357/2011 Sb. doplnil ustanovení § 11 TZ o účincích rozsudku cizího státu o druhý odstavec, podle něhož na pravomocné odsouzení soudem jiného členského státu Evropské unie v trestním řízení se pro účely trestního řízení hledí jako na odsouzení soudem České republiky, pokud bylo vydáno pro čin trestný i podle práva České republiky.

Právní úprava tak reaguje na rámcové rozhodnutí Rady ze dne 24. 7. 2008 o zohledňování odsouzení v členských státech Evropské unie.

K tomu je vhodné poznamenat, že stejné právní účinky má i odsouzení soudem státu, který není členem Evropské unie, pokud byl takový rozsudek v České republice uznán (§ 449–453 TŘ) nebo zaznamenán v evidenci našeho Rejstříku trestů na základě rozhodnutí Nejvyššího soudu ČR (§ 4 odst. 2, 3 zák. č. 269/1994 Sb., o Rejstříku trestů).

Jedná se především o posouzení trestní minulosti pachatele, což může být relevantní pro posouzení, zda jde o recidivu a zda došlo k promlčení trestní odpovědnosti, pro ukládání trestu i pro rozhodování o jiných otázkách. Na druhé straně však ani v těchto případech nejde o rozsudek českých soudů, a proto jej nelze zrušit a uložit ve vztahu k tomuto rozsudku souhrnný trest (§ 43 odst. 4 TZ) nebo společný trest (§ 45 odst. 4 TZ).

Zásada univerzality

(s. 103–104 učebnice)

Zúžení působnosti trestního zákona založené § 8 odst. 2, provedené novelou č. 420/2011 Sb. s účinností od 1. 1. 2011.

V rámci subsidiární zásady univerzality zakládá ustanovení § 8 odst. 2 TZ místní působnost českého trestního zákona i na případy trestných činů spáchaných v cizině cizincem nebo osobou bez státní příslušnosti, která nemá na našem území povolen trvalý pobyt, pokud je takový trestný čin spáchán ve prospěch právnické osoby, která má na našem území sídlo nebo organizační složku.

Shora uvedenou novelou byl z ustanovení § 8 odst. 2 TZ vypuštěn případ, kdy trestný čin je spáchán ve prospěch fyzické osoby, která je podnikatelem a má na našem území podnik, jeho organizační složku nebo místo podnikání.

Důvodem je skutečnost, že toto ustanovení v původním znění šlo nad rámec požadavků předpisů ES/EU, a nadto takovou osobu lze podle jiných ustanovení o působnosti trestních zákonů postihnout podle ustanovení o účastenství nebo o jiné formě trestné součinnosti.

Kapitola XIV.

Zánik trestní odpovědnosti

§ 3

Promlčení trestní odpovědnosti

Stavení a přerušení promlčecí doby

(s. 352–353 učebnice)

Rozšíření důvodů stavení a přerušení promlčecí doby provedené novelou č. 193/2012 Sb. s účinností od 1. 9. 2012.

Případy stavení běhu promlčecí doby podle § 34 odst. 3 písm. d) TZ (tj. případy, kdy po určitou dobu promlčecí doba neběží) byly rozšířeny tak, že do promlčecí doby se nezapočítává zkušební doba podmíněného odložení podání návrhu na potrestání (§ 179g TŘ).

Případy přerušení běhu promlčecí doby podle § 34 odst. 4 písm. a) TZ (tj. případy, kdy celá promlčecí doba počne znovu běžet od počátku) byly rozšířeny tak, že promlčecí doba se přerušuje (tj. počíná běžet znovu) podáním návrhu na schválení dohody o vině a trestu (§ 175b TŘ).

Vzhledem k tomu, že po novele ustanovení § 179a odst. 1 TŘ přichází podmíněné upuštění od podání návrhu na potrestání (§ 179g TŘ) do úvahy ohledně stejné skupiny trestných činů jako podmíněné zastavení trestního stíhání (§ 307 TŘ), není důvod, proč by obě rozhodnutí nadále měla mít odlišný důsledek pro běh promlčecí doby.

Pokud jde o podání návrhu na schválení dohody o vině a trestu (§ 175b TŘ), pak význam tohoto institutu odpovídá významu podání obžaloby (§ 176 TŘ).

Kapitola XV.

Druhy trestů

§ 3

Obecně prospěšné práce

Časová mez pro vykonání trestu

(s. 377 učebnice)

Prodloužení doby, ve které musí odsouzený trest vykonat, provedené novelou č. 330/2011 Sb. s účinností od 1. 12. 2011.

Původně byla délka doby, ve které musí odsouzený obecně prospěšné práce vykonat, stanovena na jeden rok (§ 65 odst. 1 TZ). Shora uvedená novela prodloužila tuto časovou hranici na dva roky.

Přeměna trestu na trest domácího vězení

(s. 377–378 učebnice)

Možnost přeměnit trest obecně prospěšných prací na trest domácího vězení zavedená novelou č. 330/2011 Sb. s účinností od 1. 12. 2011.

Dosavadní úprava [§ 65 odst. 2 TZ, nyní § 65 odst. 2 písm. b) TZ] umožňovala v případech, kdy odsouzený řádně nevykonává trest obecně prospěšných prací, přeměnit tento trest nebo jeho zbytek pouze na trest odnětí svobody, a to tak, že každá hodina nevykonaného trestu obecně prospěšných prací se počítá za jeden den odnětí svobody. Tato možnost zůstává zachována.

Nová úprava [§ 65 odst. 2 písm. a) TZ] navíc umožňuje, aby v případě, kdy odsouzený řádně nevykonává trest obecně prospěšných prací (nevede řádný život, vyhýbá se nástupu výkonu trestu, poruší stanovené podmínky, nevykonává uložený trest, jinak maří uložený trest), soud přeměnil tento trest nebo jeho zbytek na trest domácího vězení, a to tak, že každá hodina nevykonaného trestu obecně prospěšných prací se počítá za jeden den domácího vězení.

§ 6

Domácí vězení

Doba, po kterou je odsouzený povinen zdržovat se v obydlí

(s. 392 učebnice)

Modifikace způsobu stanovení doby, po kterou je odsouzený povinen zdržovat se ve svém obydlí, provedená novelou č. 330/2011 Sb. s účinností od 1. 12. 2011.

Podle původní úpravy stanovil § 60 odst. 3 TZ dobu, po kterou se odsouzený musí zdržovat v obydlí, tak, že jde o celé dny pracovního volna a pracovního klidu a dále o dobu od 20.00 hod. do 5.00 hod. v pracovních dnech, pokud soud nestanovil jinak.

Nová úprava (§ 60 odst. 3, 4 TZ) neobsahuje žádné takové vymezení a určení doby, po kterou se odsouzený musí zdržovat v obydlí, ponechává zcela na rozhodnutí soudu, a to s tím, že pouze uvádí, ke kterým skutečnostem musí soud při stanovení této doby přihlédnout:

• pracovní doba a čas potřebný k cestě do zaměstnání,

• čas potřebný k péči o nezletilé děti,

• čas potřebný k vyřizování nutných osobních a rodinných záležitostí.

Uveden tedy není čas potřebný k rekreaci, zálibám a jiným volnočasovým aktivitám, ke kterému soud při stanovení této doby nepřihlíží, neboť právě tato doba by měla být výkonem trestu postižena.

Nová úprava rovněž umožňuje, aby výkon trestu domácího vězení byl omezen pouze na část obydlí.

Nová úprava tedy neumožňuje mechanické přejímání obecné zákonné úpravy do rozsudků bez ohledu na specifika každého jednotlivého případu. Vede soudy k tomu, aby právě v každém jednotlivém případě individuálně stanovily určení doby s ohledem na konkrétní osobu pachatele a jeho životní režim.

Přeměna trestu na trest odnětí svobody

(s. 393 učebnice)

Možnost přeměnit trest domácího vězení na trest odnětí svobody zavedená novelou č. 330/2011 Sb. s účinností od 1. 12. 2011.

Pro případ, že by odsouzený výkon trestu domácího vězení zmařil (tj. řádně by nevykonával trest domácího vězení), stanovil soud náhradní trest odnětí svobody až na jeden rok (§ 61 odst. 1, 2 TZ). Tato úprava byla zrušena.

Nedostatkem této úpravy bylo, že délka náhradního trestu odnětí svobody byla stanovena již při vyhlašování rozsudku, jímž byl trest domácího vězení ukládán, takže nemohla reflektovat dobu, po kterou odsouzený trest domácího vězení skutečně nevykonával.

Namísto původní úpravy stanoví nová úprava (§ 61 TZ), že v případě, pokud odsouzený řádně nevykonává trest domácího vězení (vyhýbá se nástupu výkonu trestu, bez závažného důvodu poruší stanovené podmínky jeho výkonu, zaviněně trest nevykonává, jinak maří výkon trestu), může soud přeměnit trest domácího vězení nebo jeho zbytek na trest odnětí svobody, a to tak, že za každý (i započatý) den nevykonaného trestu domácího vězení se počítá jeden den odnětí svobody. Soud současně rozhodne o způsobu výkonu trestu.

§ 13

Nepodmíněný trest odnětí svobody

Ukládání nepodmíněného trestu odnětí svobody

(s. 359, 409 učebnice)

Prohloubení zásady subsidiarity přísnější trestní sankce ve vztahu k nepodmíněnému trestu odnětí svobody provedené novelou č. 330/2011 Sb. s účinností od 1. 12. 2011.

Ustanovení § 55 odst. 2 TZ stanoví, že za trestné činy, u nichž horní hranice trestní sazby odnětí svobody nepřevyšuje určitou hranici, by měl být ukládán nepodmíněný trest odnětí svobody jen výjimečně, a to za podmínky, že by vzhledem k osobě pachatele uložení jiného trestu zjevně nevedlo k tomu, aby takový pachatel vedl řádný život.

Trestněpolitickým smyslem takového ustanovení je snaha omezit ukládání nepodmíněného trestu odnětí svobody za méně závažné trestné činy a naopak v těchto případech preferovat alternativní tresty.

Zatímco původní úprava stanovila hranici tří let, nová úprava stanoví hranici pěti let. To znamená, že nová právní úprava uplatnění zásady subsidiarity přísnější trestní sankce (§ 38 odst. 2 TZ) ve vztahu k nepodmíněnému trestu odnětí svobody ještě více prohloubila.

Mimořádné snížení trestu odnětí svobody

(s. 411 učebnice)

Výraznější zvýhodnění pachatele, označeného jako spolupracující obviněný, provedené novelou č. 192/2012 Sb. s účinností od 1. 9. 2012.

Ustanovení § 58 odst. 4 TZ předpokládá snížení trestu odnětí svobody pod dolní hranici trestní sazby pachateli, označenému jako spolupracující obviněný (za splnění podmínek § 178a TŘ), jestliže svojí pravdivou a úplnou výpovědí významně přispěl k objasnění trestného činu spáchaného organizovanou skupinou, ve spojení s organizovanou skupinou nebo ve prospěch organizované zločinecké skupiny.

Zatímco podle původní úpravy bylo takové mimořádné snížení trestu odnětí svobody fakultativní (soud tak „mohl“ rozhodnout), podle nové úpravy je mimořádné snížení trestu odnětí svobody obligatorní (arg. „… soud sníží…“).

Nadále zůstává zachováno pravidlo, že při takovém snížení není soud vázán omezeními stanovenými v § 58 odst. 3 TZ, které jinak stanoví minimální mez, pod kterou nelze trest odnětí svobody snížit.

Změna právní úpravy je vedena snahou více motivovat obviněné, aby účinně spolupracovali s orgány činnými v trestním řízení při rozkrývání zločineckých skupin. Obligatorní snížení trestu odnětí svobody představuje pro spolupracujícího obviněného nesporně větší jistotu než pouhá možnost snížení trestu.

Zkušební doba podmíněného propuštění

(s. 426 učebnice)

Diferenciace zkušební doby provedená novelou č. 357/2011 Sb. s účinností od 1. 1. 2012.

Původní úprava stanovila v § 89 odst. 1 TZ zkušební dobu na jeden rok až sedm let bez ohledu na to, pro jak závažný trestný čin byl odsouzený k nepodmíněnému trestu odnětí svobody odsouzen.

Nová úprava zkušební dobu diferencuje, a to:

• u přečinů až na tři roky (tj. bez uvedení dolní hranice),

• u zločinů na jeden rok až sedm let.

Podmíněné propuštění s dohledem

(s. 426 učebnice)

Možnost uložit podmíněně propuštěnému povinnost zdržovat se po část zkušební doby v určené době ve svém obydlí zavedená novelou č. 330/2011 Sb. s účinností od 1. 1. 2012.

Již původní znění § 89 odst. 1 TZ umožňovalo soudu vyslovit nad podmíněně propuštěným dohled (§ 49 až 51 TZ).

Nová úprava navíc umožňuje (fakultativně), aby na část zkušební doby (bezprostředně navazující na počátek zkušební doby) soud podmíněně propuštěnému uložil povinnost zdržovat se v určené době ve svém obydlí nebo jeho části. Tato část zkušební doby nesmí překročit jeden rok (§ 89 odst. 3 TZ).

Modifikace způsobu stanovení doby, po kterou je podmíněně propuštěný, odsouzený za přečin, povinen zdržovat se ve svém obydlí, provedená novelou č. 330/2011 Sb. s účinností od 1. 12. 2011.

Ustanovení § 88 odst. 2 TZ umožňuje, aby odsouzený za přečin byl podmíněně propuštěn z výkonu trestu odnětí svobody na svobodu i před tím, než vykonal polovinu uloženého (nebo rozhodnutím prezidenta ČR zmírněného) trestu odnětí svobody. Současně toto ustanovení ukládá soudu povinnost (obligatorně), aby na dobu zkušební doby stanovil podmíněně propuštěnému (kromě přiměřených omezení a přiměřených povinností podle § 48 odst. 4 TZ) navíc některé další povinnosti (vykonat práce ve prospěch obcí, státních nebo jiných obecně prospěšných institucí; složit peněžní částku na pomoc obětem trestné činnosti).

Jednou z takových povinností, které soud podmíněně propuštěnému odsouzenému ukládá, je povinnost zdržovat se ve zkušební době v určeném časovém období ve svém obydlí. Původní úprava stanovila, že tímto „určeným časovým obdobím“ jsou zejména noční hodiny v průběhu pracovního týdne a dny pracovního klidu a pracovního volna.

Nová úprava (ať již podle § 89 odst. 1, nebo podle odst. 2 TZ) nikterak „určené období“ nekonkretizuje, ponechává je na rozhodnutí soudu, a navíc umožňuje, aby povinnost podmíněně propuštěného zdržovat se na určitém místě byla omezena pouze na část obydlí. Tato část zkušební doby nesmí překročit jeden rok (§ 89 odst. 3 TZ).

Kapitola XVI.

Ukládání trestů

§ 1

Zásady ukládání trestů

Zásady ukládání trestu

(s. 444 učebnice)

Modifikace hledisek pro ukládání trestů provedená novelou č. 193/2012 Sb. s účinností od 1. 9. 2012.

V ustanovení § 39 TZ jsou uvedena hlediska (obecná a zvláštní), která musí být vzata soudem do úvahy při stanovení druhu a výměry trestu. V případě pachatele, který byl označen za „spolupracujícího obviněného“ (§ 178a TŘ), se mimo jiné přihlédne též k tomu, jak významným způsobem přispěl k objasnění činu spáchaného členy organizované skupiny, ve spojení s organizovanou skupinou nebo ve prospěch organizované zločinecké skupiny (§ 39 odst. 1 TZ).

Původní znění hovořilo o tom, že soud přihlédne k tomu, jak spolupracující obviněný přispěl k objasnění „zvlášť závažného zločinu“. Nová úprava hovoří o přispění spolupracujícího obviněného k objasnění zločinu (tj. nejen zvlášť závažného zločinu).

Upuštění od potrestání

(s. 450–453 učebnice)

Rozšíření důvodů upuštění od potrestání provedené novelou č. 193/ /2012 Sb. s účinností od 1. 9. 2012.

Zákonné důvody pro upuštění od potrestání (§ 46 a 47 TZ) byly rozšířeny o případ upuštění od potrestání pachatele, který byl označen jako spolupracující obviněný (za podmínek § 178a odst. 1, 2 TŘ), pokud podal úplnou a pravdivou výpověď o skutečnostech způsobilých významně přispět k objasnění zločinu spáchaného:

• členy organizované skupiny,

• ve spojení s organizovanou skupinou nebo

• ve prospěch organizované zločinecké skupiny.

Při splnění zákonných podmínek jde o postup obligatorní (arg. „… soud upustí…“).

Za týchž podmínek je možné rozhodnout rovněž o podmíněném upuštění od potrestání s dohledem (§ 48 TZ).

Současně ovšem zákon stanoví případy, ve kterých upustit od potrestání ani podmíněně upustit od potrestání s dohledem nelze (§ 46 odst. 2 TZ):

• spáchal-li pachatel trestný čin závažnější než zločin, k jehož objasnění přispěl,

• podílel-li se pachatel na spáchání zločinu, k jehož objasnění přispěl, jako organizátor nebo návodce,

• způsobil-li pachatel svým činem těžkou újmu na zdraví nebo smrt nebo

• jsou-li zde důvody pro mimořádné zvýšení trestu odnětí svobody (§ 59 TZ).

Změna právní úpravy je vedena snahou více motivovat obviněné, aby účinně spolupracovali s orgány činnými v trestním řízení při rozkrývání zločineckých skupin. Obligatornost takového rozhodnutí představuje pro spolupracujícího obviněného větší garanci než možnost takového rozhodnutí.

Kapitola XVIII.

Ochranná opatření

§ 2

Ochranné léčení

Přeměna ochranného léčení na zabezpečovací detenci

(s. 496 učebnice)

Rozšíření podmínek pro přeměnu ústavního ochranného léčení na zabezpečovací detenci provedené novelou č. 330/2011 Sb. s účinností od 1. 12. 2011.

Dosavadní úprava (§ 99 odst. 5 TZ) umožňovala přeměnit ústavní ochranné léčení na zabezpečovací detenci pouze za podmínky, že byly současně splněny podmínky pro uložení zabezpečovací detence podle § 100 odst. 1, 2 TZ.

Nová úprava umožňuje přeměnit ústavní ochranné léčení na zabezpečovací detenci i bez splnění podmínek pro uložení zabezpečovací detence, uvedených v § 100 odst. 1, 2 TZ, jestliže uložené a vykonávané ochranné léčení:

• neplní svůj účel nebo

• nezajišťuje dostatečnou ochranu společnosti

(zejména v případě, že pachatel utekl ze zdravotnického zařízení, užil násilí ve výkonu ochranného léčení vůči zaměstnancům nebo jiným osobám, opakovaně odmítl vyšetřovací nebo léčebné výkony nebo jiným způsobem projevil negativní postoj k ochrannému léčení).

Změna právní úpravy vychází vstříc požadavkům zdravotnických pracovníků, kteří zajišťovali výkon ochranného léčení, a reaguje na problémy, které se v praxi vyskytovaly.

§ 3

Zabezpečovací detence

Podmínky pro ukládání zabezpečovací detence

(s. 499–500 učebnice)

Rozšíření možností pro ukládání zabezpečovací detence provedené novelou č. 330/2011 Sb. s účinností od 1. 12. 2011.

V případě nepříznivé predikce budoucího chování pachatele (tj. nelze očekávat, že by uložení ochranného léčení vedlo k dostatečné ochraně společnosti) je možno uložit zabezpečovací detenci ve třech, resp. čtyřech případech:

a) osobě, která spáchala čin jinak trestný, která není pro nepříčetnost trestně odpovědná a její pobyt na svobodě je nebezpečný (§ 100 odst. 1 TZ),

b) pachateli, který spáchal čin ve stavu zmenšené příčetnosti,

ba) a soud má za to, že zabezpečovací detence zajistí ochranu společnosti lépe než trest, a to za současného upuštění od potrestání (§ 47 odst. 2 TZ), nebo

bb) jehož pobyt na svobodě je nebezpečný [§ 100 odst. 2 písm. a) TZ],

c) pachatel se oddává zneužívání návykové látky a pod jejím vlivem nebo v souvislosti s jejím zneužíváním se dopustil recidivy [§ 100 odst. 2 písm. b) TZ].

Dosavadní úprava umožňovala uložení zabezpečovací detence v případě ad a) a ad c) pouze tehdy, pokud taková osoba spáchala čin, který by naplňoval, resp. který naplňuje znaky „zvlášť závažného zločinu“.

Nová úprava umožňuje uložení zabezpečovací detence v obou těchto případech [§ 100 odst. 1 a § 100 odst. 2 písm. b) TZ], pokud taková osoba spáchala čin, který by naplňoval, resp. který naplňuje znaky zločinu (tj. nejen zvlášť závažného zločinu).

Nová úprava reagovala na potřeby praxe, neboť duševní stav takových pachatelů, kteří se opakovaně dopouštějí kriminální činnosti, neumožňuje účinnou ochranu společnosti v běžných psychiatrických zařízeních.

Kapitola XIX.

Trestní právo mladistvých

§ 1

Pojem trestního práva mládeže

Ukládání ochranného léčení dětem mladším patnácti let

(s. 512 učebnice)

Novela č. 301/2011 Sb. s účinností od 1. 11. 2011 umožnila ukládat ochranné léčení i dětem mladším 15 let.

Zákon o soudnictví ve věcech mládeže (§ 93 odst. 1 ZSVM) ve svém předchozím znění neumožňoval ukládání ochranného léčení dítěti mladšímu 15 let. Bylo možno uložit pouze výchovná opatření a z ochranných opatření pouze ochrannou výchovu, v rámci jejíhož výkonu bylo možné určité léčení vykonat.

Vzhledem k tomu, že ochranná výchova může trvat pouze do dovršení 18, resp. 19, let věku, bylo nutno ukončit spolu s výkonem ochranné výchovy i případné léčení. V praxi se však vyskytují (byť ojediněle) případy, kdy je třeba v léčení pokračovat i poté, což absence samostatného institutu ochranného léčení vylučovala.

Nová úprava jednak institut ochranného léčení doplnila do výčtu opatření v § 93 odst. 1 ZSVM, jednak upravila jeho ukládání v § 93 odst. 4 a 5 ZSVM.

Soud pro mládež může uložit dítěti mladšímu 15 let ochranné léčení, a to na základě výsledků předchozího vyšetření jeho duševního stavu (§ 58 ZSVM), jestliže spáchalo čin jinak trestný

a) ve stavu vyvolaném duševní poruchou nebo

b) pod vlivem návykové látky nebo v souvislosti s jejím zneužíváním, jde-li o dítě, které se oddává zneužívání návykové látky,

a pobyt takového dítěte na svobodě bez uložení ochranného léčení je nebezpečný.

Podle povahy nemoci a léčebných možností může být ochranné léčení uloženo ve formě ambulantní nebo ve formě ústavní. V průběhu výkonu ochranného léčení může být stanovená forma změněna, a to oběma směry (§ 93 odst. 5 ZSVM).

Ochranné léčení trvá, dokud to vyžaduje jeho účel. Soud pro mládež však musí nejméně jednou za dvanáct měsíců přezkoumávat, zda důvody pro další pokračování v ochranném léčení trvají. Na rozdíl od jiných opatření, ukládaných dítěti mladšímu 15 let, ochranné léčení může být vykonáváno i po dosažení 18 let věku (§ 93 odst. 8 ZSVM).

Výkon ochranného léčení u dětí mladších 15 let upravuje § 95a ZSVM.

§ 7

Trestní opatření

Podmíněné odsouzení mladistvého

(s. 546 učebnice)

Modifikace délky zkušební doby v případě podmíněného odsouzení mladistvého provedená novelou č. 357/2011 Sb. s účinností od 1. 1. 2012.

Horní hranice zkušební doby v délce tří let zůstala zachována, avšak byla zrušena dolní hranice zkušební doby, která původně činila jeden rok (§ 78 odst. 2 ZSVM). Dolní hranice zkušební doby tak nyní může být i kratší než jeden rok.

Kapitola I.

Trestné činy proti životu a zdraví

§ 2

Trestné činy proti životu

Vražda (§ 140) a zabití (§ 141)

(s. 26–33 učebnice)

V porovnání s trestním zákonem z roku 1961 obsahuje trestní zákoník podrobněji diferencovanou úpravu úmyslných usmrcení, jež mimo jiné zahrnuje přísnější postih vraždy spáchané s rozmyslem nebo po předchozím uvážení (§ 140 odst. 2), a zároveň privileguje typově méně závažné případy prostřednictvím skutkové podstaty zabití (§ 141, srov. § 146a). Tento trestný čin je charakterizován jako úmyslné usmrcení spáchané v silném rozrušení ze strachu, úleku, zmatku nebo jiného omluvitelného hnutí mysli anebo v důsledku předchozího zavrženíhodného jednání poškozeného.

Od vstupu trestního zákoníku v účinnost byla publikována četná soudní rozhodnutí, jež uvedené znaky vykládají a aplikují citovaná ustanovení na konkrétní případy.

Jako pokus o vraždu spáchanou s rozmyslem a zvlášť trýznivým způsobem [dle § 140 odst. 2, 3 písm. i)] soudy kvalifikovaly jednání pachatelů, kteří přivázali poškozeného za kotník levé nohy k tažnému zařízení automobilu a po dobu několika minut jej vláčeli po cestě s nerovným povrchem, čímž mu způsobili život ohrožující poranění. Nejvyšší soud v usnesení sp. zn. 11 Tdo 1250/2011 konstatoval, že posouzení uvedeného činu podle § 140 odst. 2 nebrání skutečnost, že úmysl pachatelů směřoval jen obecně k pomstě poškozenému, přičemž s možností jeho usmrcení museli být obvinění za daných okolností toliko srozuměni [§ 15 odst. 1 písm. b), odst. 2]. Samotná přitěžující okolnost rozmyslu může totiž přistupovat nejen k úmyslu přímému, ale i k úmyslu eventuálnímu. Určitá krátká úvaha o okolnostech činu, a to i z hlediska případného následku, nemusí znamenat, že by pachatel, který si je od počátku vědom, že usmrcení je možné, je začal pokládat za jisté [tzn. jednal v úmyslu přímém dle § 15 odst. 1 písm. a)]. Ve věci 7 Tdo 1060/2011 se Nejvyšší soud ztotožnil s názorem odvolacího soudu, který jako vraždu s rozmyslem dle § 140 odst. 2 posoudil skutek pachatele, který po předchozí partnerské rozepři spoutal své přítelkyni ruce za zády, povalil ji na postel a bodl ji jedenáctkrát kuchyňským nožem do hrudníku. Z těchto okolností (zkráceně řečeno) soudy dovodily racionální jednání pachatele, směřující ke konkrétnímu cíli – usmrcení poškozené (srov. i rozhodnutí sp. zn. 7 Tdo 626/2011).

Znak předchozího uvážení ve smyslu § 140 odst. 2 je dle usnesení Nejvyššího soudu ve věci sp. zn. 3 Tdo 150/2011 naplněn i tehdy, jestliže si pachatel ve svých představách pouze rámcově vymezil rozhodné skutečnosti pro provedení činu. S ohledem na konkrétní okolnosti případu pak není vyloučeno, aby pachatel při vlastním provedení činu své původní představy dále doplňoval či měnil. Pro naplnění znaku předchozího uvážení není vyžadována zvláštní rafinovanost, detailní promyšlení celé situace, rozplánování jednotlivých fází útoku ani zvážení všech v úvahu přicházejících okolností, neboť postačí i naplánování v podstatě „primitivní“ v závislosti na rozumové úrovni pachatele, kdy takový pachatel předem zvážil podstatné okolnosti provedení činu. Není rozhodné, zda vlastní naplánování proběhlo v takovém rozsahu, který zajišťuje úspěšné usmrcení jiného, popř. zda jednání pachatele dospělo alespoň do stadia pokusu, neboť trestná je i příprava předem uvážené vraždy (§ 20 odst. 1, § 140 odst. 4).

Pokud jde o trestný čin zabití, přijímá judikatura výklad, že jeho skutková podstata obsahuje dvě navzájem nezávislé privilegující okolnosti (např. 8 Tdo 115/2010). Takzvaná omluvitelná hnutí mysli mohou dle rozhodovací praxe Nejvyššího soudu navazovat jen na podněty mimořádné intenzity a závažnosti (např. u strachu půjde o obavu o život vlastní nebo o život blízkých osob, popřípadě o jinou vážnou újmu na zdraví). Nejedná se o pouhé silnější emoce, ale o emotivní prožitky vystupňované, které sice nutně neovlivňují příčetnost, ale vedou ke značnému zúžení vědomí pachatele a k oslabení jeho zábran (č. 14/2011 Sb. rozh. tr.). Ve věci sp. zn. 7 Tdo 1289/11 Nejvyšší soud zdůraznil, že v případech dle § 141, § 146a by mělo jít o lidsky pochopitelnou (omluvitelnou) reakci pachatele, která dovoluje hledět na jeho počínání s určitou shovívavostí. Omluvitelné hnutí mysli jako trestním zákoníkem předpokládaná zvláštní psychická dispozice pachatele zločinu zabití musí korelovat s konkrétním vnějším podnětem. Za silné rozrušení, které je omluvitelným hnutím mysli dle § 141 odst. 1, nelze považovat silné rozrušení pachatele vyvolané jeho hněvem a vztekem (např. v důsledku nadměrného hluku oslavujících osob) ve spojení s vlivem alkoholických nápojů, které požil (č. 9/2012-I. Sb. rozh. tr.). Obdobně je vyloučeno uvažovat o omluvitelném hnutí mysli na straně pachatele v případě, že zaútočil na poškozenou osobu (např. na zakročujícího policistu) při útěku po spáchání jiného trestného činu. Silné rozrušení, do kterého se pachatel sám uvedl v důsledku vlastního předchozího protiprávního jednání, je zde z hlediska použití skutkové podstaty zločinu zabití podle § 141 odst. 1 bez významu (6 Tdo 1063/2011). Oproti tomu jako trestný čin spáchaný v silném rozrušení ze strachu a zmatku v intencích § 141 odst. 1, resp. 146a odst. 3, 5, byl posouzen skutek muže, který nejprve v nutné obraně odrazil brachiální útok jedné z osob, s nimiž se dostal do konfliktu na autobusové zastávce, posléze však v silném stresu a ve snaze z místa činu uniknout sám zaútočil nožem i na další osoby, které jej zjevně nijak neohrožovaly (6 Tdo 93/2011).

Opakovaně již Nejvyšší soud judikoval k pojmu předchozího zavrženíhodného jednání poškozeného dle § 141 odst. 1, resp. 146a odst. 1 nebo 3. Negativní charakter provokujícího jednání poškozeného a jeho míra musí být v odpovídajícím poměru ke značnému významu objektu skutkové podstaty zločinu zabití, jímž je lidský život. Mělo by tedy jít o úmyslné jednání poškozeného, které je mimořádně zlé, zraňující, ponižující nebo hrozící způsobením závažné újmy na právech. Takovým podnětem zásadně nebude krádež majetku pachatele, byť k ní v minulosti mohlo dojít již vícekrát, pokud navíc ani není zřejmé, kdo se dopouštěl předchozích krádeží (č. 14/2011 Sb. rozh. tr.). Rovněž skutečnost, že dlužník oddálil platbu dlužné částky vůči svému věřiteli, není možné pokládat za „zavrženíhodné jednání“ ve smyslu § 141 odst. 1 (7 Tdo 18/2012). Důvod k mírnějšímu postihu dle privilegované skutkové podstaty soudy neshledaly ani v případě pachatele, který zavraždil svou matku a v rámci své obhajoby spatřoval naplnění znaků trestného činu zabití ve skutečnosti, že jej matka v dětství špatně vychovávala (7 Tdo 1380/2011). Naopak všechny znaky zvlášť závažného zločinu zabití ve stádiu pokusu dle § 21 odst. 1 k § 141 odst. 1 byly dle závěru soudů dány v případě pachatele, jehož poškozený po předchozí rozepři na chodbě domu surově ztloukl a ublížil mu na zdraví. Poté poškozený krvácejícímu pachateli pomohl do jeho bytu, kde jej však pachatel náhle napadl nožem a v úmyslu jej usmrtit jej vážně poranil (usnesení Nejvyššího soudu sp. zn. 7 Tdo 1418/2011).

§3

Trestné činy proti zdraví

Novelou č. 330/2011 Sb. byly s účinností od 1. 12. 2011 provedeny drobné změny v ustanoveních o těžkém ublížení na zdraví (§ 145) a ublížení na zdraví z omluvitelné pohnutky (146a). V obou případech se změny týkají okolností podmiňujících použití vyšší trestní sazby.

Těžké ublížení na zdraví (§ 145)

(s. 49–50 učebnice)

Podle původní dikce § 145 odst. 2 písm. g) bylo zvlášť přitěžující okolností, pokud se pachatel úmyslného těžkého ublížení na zdraví dopustil opětovně. Novela č. 330/2011 Sb. rozšířila podmínky pro použití vyšší trestní sazby i na situace, kdy se pachatel trestného činu dle § 145 dopustil poté, co spáchal jiný zvlášť závažný zločin spojený s úmyslným způsobením těžké újmy na zdraví nebo smrti nebo jeho pokus.

Z trestněprávního hlediska se může jednat jak o případy recidivy, kdy pachatel byl za zločin nebo zločiny uvedeného druhu v minulosti pravomocně odsouzen nebo i potrestán, tak o případy tzv. vícečinného souběhu.

Zákon klade na trestný čin (event. více tr. činů) spáchaný v minulosti následující požadavky:

• Trestný čin měl charakter zvlášť závažného zločinu, tzn. jednalo se o úmyslný trestný čin, na nějž trestní zákon stanoví trest odnětí svobody s horní hranicí trestní sazby nejméně deset let (§ 14 odst. 3 věta za středníkem).

• Pachatel tímto trestným činem způsobil těžkou újmu na zdraví (§ 122 odst. 2) nebo smrt. Je lhostejno, zda takový následek je znakem skutkové podstaty základní (např. § 140, § 141, § 311) nebo kvalifikované [např. vydírání dle § 175 odst. 1, 3 písm. a), obecné ohrožení dle § 272 odst. 1, 2 písm. d) nebo odst. 3 písm. a)]. Takový následek musel být pachatelem způsoben alespoň v nepřímém úmyslu [§ 15 odst. 1 písm. b) odst. 2]. Je tedy vyloučeno, aby se jednalo o tzv. těžší následek způsobený z nedbalosti podle § 17 písm. a). Například okolnost pro použití vyšší trestní sazby dle § 145 odst. 2 písm. g) není dána v případě pachatele, který se před spácháním těžkého ublížení na zdraví dopustil loupeže s následkem smrti způsobeným z nedbalosti ve smyslu § 173 odst. 1, 4.

• K právní kvalifikaci dle § 145 odst. 2 písm. g) postačí, pokud se pachatel o výše uvedený předchozí zvlášť závažný zločin alespoň pokusil (§ 21 odst. 1). Lze poukázat na rozdíl oproti opětovnému spáchání těžkého úmyslného ublížení na zdraví dle téhož ustanovení, kde by u předchozího deliktu stačila odpovědnost toliko za přípravu (§ 20 odst. 1, 145 odst. 4).

Ublížení na zdraví z omluvitelné pohnutky (§ 146a)

(s. 49–50 učebnice)

V § 146a odst. 4 písm. a) byl novelou č. 330/2011 Sb. vypuštěn odkaz na odstavec 1, což důvodová zpráva vysvětluje jako nápravu legislativního omylu.

Trestný čin dle § 146a obsahuje dvě samostatné skutkové podstaty (§ 146a odst. 1, 146a odst. 3), které se liší závažností úmyslně způsobeného následku (ublížení na zdraví nebo těžká újma na zdraví, srov. § 122). Podle znění trestního zákoníku před účinností novely č. 330/2011 Sb. se okolnosti podmiňující použití vyšší trestní sazby uvedené v § 146a odst. 4 písm. a) až c) vztahovaly k oběma výše uvedeným skutkovým podstatám. Tím byla na trestný čin ublížení na zdraví z omluvitelné pohnutky dle § 146a odst. 1, spáchaný za zvlášť přitěžujících okolností dle odst. 4, stanovena přísnější trestní sazba než na trestný čin ublížení na zdraví (§ 146), spáchaný za obdobných kvalifikujících okolností dle § 146 odst. 2. To je ve zjevném rozporu se záměrem zákonodárce postihovat podle § 146a případy typově společensky méně škodlivé, než jsou ty, na něž dopadá základní skutková podstata. Další výkladové obtíže mohl působit sám fakt, že zvlášť přitěžující okolnost („na dvou nebo více osobách“) dle § 146a odst. 4 písm. a) není v § 146 odst. 2 vůbec obsažena. Je vhodné upozornit, že dikce § 146a odst. 5 (smrt jako závažnější následek způsobený z nedbalosti) byla novelou nedotčena. K judikatuře ohledně znaků privilegovaných skutkových podstat dle § 146a odst. 1 a 3 viz výklad k trestnému činu zabití (§ 141).

Kapitola III.

Trestné činy proti lidské důstojnosti v sexuální oblasti

§ 2

Jednotlivé trestné činy

Výroba a jiné nakládání s dětskou pornografií (§ 192)

(s. 130–131 učebnice)

Změna v obsahu pojmu dětská pornografie doplněním objektivní stránky trestného činu novelou č. 330/2011 Sb. s účinností od 1. 12. 2011.

Za dětskou pornografii bylo považováno takové pornografické dílo, které zobrazuje nebo jinak využívá dítě. Přitom bylo sporné, zdali lze za dětskou pornografii považovat i vyobrazení neexistujících osob (tzv. virtuální dětská pornografie) či osob starších, které jsou však prezentovány jako děti.

Novela slovo „dítě“ doplnila slovy „nebo osobu, jež se jeví být dítětem“.

Jde o implementaci rámcového rozhodnutí Rady EU č. 2004/68/ /SVV o boji proti sexuálnímu zneužívání dětí a dětské pornografii, která byla nahrazena směrnicí Evropského parlamentu a Rady 2011/92/EU o boji proti pohlavnímu zneužívání a pohlavnímu vykořisťování dětí a proti dětské pornografii. Uvedené rámcové rozhodnutí v článku 1 (resp. čl. 2 směrnice) obsahuje i definici pojmů pro účely tohoto rozhodnutí.

Dětskou pornografií se podle toho rozumí pornografický materiál, který obsahuje:

• skutečné dítě, které se aktivně nebo pasivně účastní jednoznačně sexuálního jednání, a to včetně dráždivého vystavování přirození nebo ohanbí dítěte, nebo

• skutečnou osobu se vzhledem dítěte, která se aktivně nebo pasivně účastní jednání uvedeného výše, nebo

• realistické znázornění neexistujícího dítěte, které se aktivně nebo pasivně účastní jednání uvedeného výše.

Obdobné vymezení dětské pornografie obsahuje i čl. 2 písm. c) citované směrnice, jakož i čl. 9 odst. 3 Úmluvy Rady Evropy o kybernetické kriminalitě.

V kontextu těchto ustanovení je třeba vykládat slovní spojení „osoba, jež se jeví být dítětem“ jako pornografické dílo, které využívá nebo jinak zobrazuje:

• osobu starší osmnácti let, která však má vzhled dítěte, nebo

• neexistující dítě, avšak realisticky znázorněné.

U pornografie zobrazující osobu starší osmnácti let, která má vzhled dítěte, půjde především o případy, kdy osoby, které šíří pornografii, vědí, že se jedná o osobu starší osmnácti let, a proto se ani nemohou dopustit trestného činu zneužití dítěte k výrobě pornografie (§ 193 TZ), ale u těchto pornografických děl předstírají, že je vyobrazena osoba mladší osmnácti let. Nižší věk může být zřejmý z kontextu díla.

Případem neexistujícího, ale realisticky znázorněného dítěte může být i vyobrazení, které vzniklo zcela pomocí počítače. S ohledem na použití slova „osoba“, může vzniknout spor, zdali i skutečně fantazijní vyobrazení neexistujícího dítěte je vyobrazením „osoby“.

Kapitola V.

Trestné činy proti majetku

§ 2

Obohacovací trestné činy

Krádež (§ 205)

(s. 174 učebnice)

Dílčí, ale významná změna objektivní stránky skutkové podstaty provedená novelou č. 330/2011 Sb. s účinností od 1. 12. 2011.

Ve znacích objektivní stránky skutkové podstaty krádeže podle § 205 odst. 2 byla slova „čin uvedený v odstavci 1“ nahrazena slovy „takový čin“.

Tato změna, která se vztahuje k recidivě pachatele, umožňuje, aby se odsouzením nebo potrestáním za takový čin rozumělo nejen odsouzení nebo potrestání za trestný čin krádeže podle § 205, ale i za obdobný trestný čin (např. trestný čin loupeže podle § 173 – srov. č. 22/1997 Sb. rozh. tr.). Tím došlo k logickému rozšíření této skutkové podstaty tak, aby postihovala opětovné spáchání trestného činu krádeže poté, co byl pachatel v posledních třech letech za takový, tedy obdobný trestný čin, odsouzen nebo potrestán.

V té souvislosti je třeba poznamenat, že v případě, že si pachatel přisvojil cizí věc tím, že se jí zmocnil, a učinil tak za splnění některé z okolností uvedených v § 205 odst. 1 písm. a), b), c), d) nebo e), přičemž současně byla naplněna i podmínka zpětnosti podle § 205 odst. 2, je třeba takový čin právně posoudit jako jeden přečin krádeže podle § 205 odst. 1 písm. a), b), c), d) nebo e), odst. 2 (srov. č. 33/2012 Sb. rozh. tr.).

Kapitola VI.

Trestné činy hospodářské

§ 3

Trestné činy daňové, poplatkové a devizové

Neodvedení daně, pojistného na sociální zabezpečení a podobné povinné platby (§ 241)

(s. 275 učebnice)

Významná změna konstrukce skutkové podstaty provedená novelou č. 330/2011 Sb. s účinností od 1. 12. 2011.

Objektivní stránka je po této změně vymezena v jedné základní skutkové podstatě a je charakterizována jednáním pachatele, který ve větším rozsahu nesplní:

a) jako zaměstnavatel nebo plátce svoji zákonnou povinnost odvést za zaměstnance nebo jinou osobu daň, pojistné na sociální zabezpečení, příspěvek na státní politiku zaměstnanosti nebo pojistné na zdravotní pojištění nebo

b) jako zaměstnavatel svoji zákonnou povinnost odvést pojistné na úrazové pojištění zaměstnanců,

bude potrestán odnětím svobody až na tři léta nebo zákazem činnosti.[39]

Původně byly v § 241 odst. 1, 2 upraveny dvě samostatné skutkové podstaty trestného činu neodvedení daně, pojistného na sociální zabezpečení a podobné povinné platby, a to první v odstavci 1 týkající se neodvedení daně, pojistného na sociálním zabezpečení, příspěvku na státní politiku zaměstnanosti a pojistného na zdravotním pojištění a druhá v odstavci 2 týkající se neodvedení pojištění zaměstnanců, v důsledku čehož nebylo možno sčítat neodvedené platby ani získaný prospěch. Toto rozdělení bylo navíc nelogické s ohledem na to, že výše a placení pojistného se stanoví procentní sazbou z úhrnu vyměřovacích základů zaměstnanců pro pojistné na sociální zabezpečení a příspěvku na státní politiku zaměstnanosti stanoveného podle zvláštního právního předpisu[40] v rozhodném období (§ 39 odst. 1 a § 41 zákona č. 266/2006 Sb., o úrazovém pojištění zaměstnanců), přičemž zaměstnavatel pojistné na sociální zabezpečení, příspěvek na státní politiku zaměstnanosti a úrazové pojištění odvádí příslušné okresní správě sociálního zabezpečení jako jednu platbu (§ 39 odst. 3 a § 42 odst. 1 cit. zák. č. 266/2006 Sb.).

Z těchto důvodů byla obě jednání spojena do jediné skutkové podstaty, aby bylo možno v případě, kdy pachatel neodvede všechny uvedené platby, tyto sčítat a tím v konkrétním případě lépe i s ohledem na získaný prospěch vyjádřit povahu a závažnost spáchaného činu. Zároveň tím byla celá právní úprava značně zjednodušena.

§ 4

Trestné činy proti závazným pravidlům tržní ekonomiky a oběhu zboží ve styku s cizinou

Poškození finančních zájmů Evropské unie (§ 260)

(s. 312–315 učebnice)

Změna zákonného názvu a objektivní stránky skutkové podstaty provedená novelou č. 420/2011 Sb. s účinností od 1. 1. 2012.

V názvu trestného činu i v textu § 260 byla slova „Evropská společenství“ nahrazena slovy „Evropské unie“.

Podle čl. 1 odst. 3 Smlouvy o Evropské unii ve znění Lisabonské smlouvy[41] s platností od 1. 12. 2009 Evropská unie (EU) nahrazuje Evropské společenství (ES) a je jeho (právní) nástupkyní.

Pojem „finanční zájmy Evropských společenství“ označoval: „…výdaje a příjmy pocházející z generálního a dalších rozpočtů Evropských společenství, jakož i výdaje a příjmy, které jsou spravovány přímo nebo na základě pravomoci delegované Společenstvím a jeho orgány nebo institucemi.“ Tato charakteristika finančních zájmů bývalých ES se v zásadě uplatní i pro definici finančních zájmů EU (srov. čl. 1 odst. 3 SEULS; dále i hlavu II. SfEU, nazvanou Finanční ustanovení, zejména čl. 310 odst. 6). Podobně je tomu i s rozpočty spravovanými Evropskou unií (dříve Evropskými společenstvími).[42]

39 Po novele trestního zákoníku provedené zákonem č. 458/2011 Sb., o změně zákonů související se zřízením jednoho inkasního místa a dalších změnách daňových a pojistných zákonů, s účinností od 1. 1. 2015 bude § 241 odst. 1 znít takto:

(1) Kdo ve větším rozsahu nesplní jako zaměstnavatel nebo plátce svoji zákonnou povinnost odvést za zaměstnance nebo jinou osobu daň, pojistné na sociální zabezpečení, pojistné na zdravotní pojištění nebo jinou podobnou povinnou platbu, bude potrestán odnětím svobody až na tři léta nebo zákazem činnosti.

Jde o změnu, která souvisí s podřazením příspěvku na státní politiku zaměstnanosti pod pojem „odvod z úhrnu mezd“ a se začleněním úrazového pojištění do „odvodu z úhrnu mezd na veřejná pojištění“, což navazuje na související novelizaci zákona č. 586/1992 Sb., o daních z příjmů, do něhož je vložena v návaznosti na nově upravenou část pátou (§ 39 a násl. DPříj) nová část šestá (§ 39c a násl. DPříj) nazvaná „Odvod z úhrnu mezd“ zahrnující peněžitá plnění poplatníka odvodu z úhrnu mezd na veřejná pojištění (důchodové pojištění, nemocenské pojištění, veřejné zdravotní pojištění a úrazové pojištění – srov. § 39c odst. 2 DPříj) a státní politiku zaměstnanosti. Odvod z úhrnu mezd není do výčtu povinných plateb v § 240 odst. 1 explicitně doplňován, jelikož se jedná o jinou podobnou povinnou platbu. K poplatníkovi odvodu z úhrnu mezd srov. § 39d DPříj.

Ze stejných důvodů byla uvedenou novelou s účinností od 1. 1. 2015 změněna i skutková podstata trestného činu zkrácení daně, poplatku a podobné povinné platby podle § 240 odst. 1, ve které byla vypuštěna slova „příspěvek na státní politiku zaměstnanosti, pojistné na úrazové pojištění“.

Tyto úpravy se nedotknou rozsahu použití skutkových podstat obou základních daňových trestných činů podle § 240 odst. 1 a § 241 odst. 1, neboť mají pouze legislativně technický charakter (srov. důvodovou zprávu k „Části sedmdesáté – Změna trestního zákoníku“ zákona č. 458/2011 Sb.).

40 § 5 až 6 zákona č. 589/1992 Sb., o pojistném na sociální zabezpečení a příspěvku na státní politiku zaměstnanosti, ve znění pozdějších předpisů.

41 Konsolidované znění Smlouvy o Evropské unii ve znění Lisabonské smlouvy (dále „SEULS“) bylo publikováno v Úředním věstníku EU, C 83, ze dne 30. 3. 2010.

42 Blíže srov. Novotný, O., Vokoun, R., Šámal, P. a kol. Trestní právo hmotné. 2. Zvláštní část. 6., přepracované vydání. Praha: Wolters Kluwer ČR, 2010, s. 312 až 315.

Kapitola VIII.

Trestné činy proti životnímu prostředí

§ 2

Jednotlivé trestné činy

Poškození a ohrožení životního prostředí (§ 293)

a poškození a ohrožení životního prostředí z nedbalosti (§ 294)

(s. 372–374 učebnice)

Podstatná změna konstrukce objektivní stránky provedená novelou č. 330/2011 Sb. s účinností od 1. 12. 2011.

Objektem je především zájem na ochraně životního prostředí a jednotlivých složek životního prostředí (půda, voda, ovzduší aj.), ale rovněž s tím související ochrana života a zdraví lidí.

Objektivní stránka spočívá v  poškození nebo ohrožení složky životního prostředí (a tedy životního prostředí jako takového) jednáním, které je v rozporu s právními předpisy a které složku životního prostředí poškodí nebo ohrozí :

• ve větším rozsahu ,

• na větším území ,

• takovým způsobem, že může být způsobena těžká újma na zdraví nebo smrt člověka ,

• takovým způsobem, že k odstranění následků třeba vynaložit náklady přinejmenším ve značném rozsahu .

Objektivní stránka zahrnuje nejen způsobení takového poškození nebo ohrožení životního prostředí, ale rovněž jeho zvýšení a ztížení jeho odvrácení nebo zmírnění.

Podle § 296 odst. 3 se ohrožením složky životního prostředí rozumí též provozování zařízení, ve kterém je prováděna nebezpečná činnost nebo v němž se skladují nebo používají nebezpečné látky či směsi, a to bez příslušného povolení . Vzhledem k tomu, že za ohrožení životního prostředí se výslovně považuje již pouhý neoprávněný provoz zařízení, jedná se o ohrožení abstraktní.

S cílem rozšířit aplikovatelnost tohoto ustanovení byla protiprávnost jednání rozšířena na porušení jakýchkoliv právních předpisů, nejen tedy předpisů o ochraně životního prostředí. Není již rovněž třeba, aby se tak stalo na místě požívajícím zvláštní ochrany (zvlášť chráněné území, evropsky významná lokalita, ptačí oblast, vodní zdroj s ochranným pásmem). Rovněž již není třeba, aby došlo k ohrožení společenstva nebo populace volně žijících živočichů nebo planě rostoucích rostlin.

Na druhou stranu byla trestnost omezena dalšími podmínkami (větší rozsah, ohrožení života a zdraví, značné náklady na odstranění ekologické újmy) a u trestného činu podle § 294 omezením subjektivní stránky pouze na nedbalost hrubou.

Větším územím podle § 293 a 294 se rozumí území o rozloze nejméně 3 ha a vodní tok v délce nejméně 2 km, přičemž rozlohy jednotlivých zasažených území a délky vodních toků se sčítají (§ 296 odst. 1).

Pro výklad pojmu větší rozsah zjevně nelze použít ustanovení § 138, protože jednou z dalších podmínek trestnosti je značný rozsah nákladů na odstranění ekologické újmy. Patrně půjde o případy, kdy poškození nebo ohrožení životního prostředí co do míry společenské škodlivosti bude odpovídat ostatním zákonným podmínkám (dotčení většího území, ohrožení života či zdraví, značným nákladům na odstranění následků), tedy např. hrozba ublížení na zdraví (nikoliv však těžkého) většímu počtu osob.

K nákladům na odstranění následků ve značném rozsahu srovnej § 138 odst. 1, 2.

Pro dokonání postačí, pokud dojde za uvedených okolností k ohrožení byť jediné složky životního prostředí.

V § 293 je postiženo úmyslné jednání, v § 294 jednání z hrubé nedbalosti .

Poškození vodního zdroje (§ 294a)

Nová skutková podstata zavedená novelou č. 330/2011 Sb. s účinností od 1. 12. 2011.

Objektem je zájem na ochraně vodního zdroje (viz § 30 zák. č. 254/ /2001 Sb., o vodách). Výslovná ochrana vodního zdroje samostatným ustanovením je odůvodněna tím, že samotný vodní zdroj není složkou životního prostředí (takovou složkou je voda), takže jeho ochrana nespadá pod ustanovení § 293 a 294.

Objektivní stránka spočívá v tom, že pachatel způsobí poškození vodního zdroje (u něhož je stanoveno ochranné pásmo) takovým způsobem, že tím zanikne nebo je značně oslaben důvod pro zvláštní ochranu takového vodního zdroje.

Důvodem zřizování ochranných pásem je zabezpečení ochrany vydatnosti, jakosti a zdravotní nezávadnosti vodního zdroje.

Vodním zdrojem jsou povrchové nebo podzemní vody, které jsou využívány nebo které mohou být využívány pro uspokojení potřeb člověka, zejména pro pitné účely (§ 2 odst. 8 zák. č. 254/2001 Sb., o vodách).

Ochranná pásma vodních zdrojů se dělí na ochranná písma I. stupně v bezprostředním okolí jímacího nebo odběrného zařízení a II. stupně v širším území vně pásma I. stupně a liší se rozsahem omezení vstupu do nich a činností v nich vykonávaných (srov. § 30 zák. č. 254/2001 Sb., o vodách).

Subjektivní stránka může být tvořena úmyslem i hrubou nedbalostí.

Neoprávněné vypuštění znečišťujících látek (§ 297)

(s. 377 učebnice)

Změna konstrukce subjektivní stránky skutkové podstaty provedená novelou č. 330/2011 Sb. s účinností od 1. 12. 2011.

Subjektivní stránka může být naplněna jak úmyslem, tak i  nedbalostí . Nedbalostní zavinění již napříště není omezeno pouze na hrubou nedbalost.

Neoprávněná výroba a jiné nakládání s látkami poškozujícími ozonovou vrstvu (§ 298a)

Nová skutková podstata zavedená novelou č. 330/2011 Sb. s účinností od 1. 12. 2011.

Objektem je zájem na ochraně ozonové vrstvy.

K ochraně ozonové vrstvy země srovnej zejména: Vídeňská úmluva o ochraně ozonové vrstvy ze dne 22. 3. 1985; Montrealský protokol o látkách poškozujících ozonovou vrstvu ze dne 16. 9. 1987; Nařízení Evropského parlamentu a Rady č. 1005/2009 ze dne 16. 9. 2009 a č. 842/2006 ze dne 17. 5. 2006; zák. č. 86/2002 Sb., o ochraně ovzduší; zák. č. 73/2012 Sb., o látkách, které poškozují ozonovou vrstvu, a o fluorovaných skleníkových plynech.

Objektivní stránka spočívá v neoprávněné výrobě, dovozu, vývozu, uvedení na trh nebo jiném neoprávněném nakládání s   látkou poškozující ozonovou vrstvu .

Ozonová vrstva je část stratosféry (25–35 km nad zemským povrchem), ve které se nachází značně zvýšený poměr ozonu (tříatomová molekula kyslíku – O 3 ) vůči dvouatomovému kyslíku (O 2 ). Chrání Zemi před ultrafialovým zářením, které může vést mimo jiné k rakovině kůže nebo k poškození zraku.

Látkami poškozujícími ozonovou vrstvu jsou zejména organické halogenové sloučeniny nebo samotné halogeny fluoru, chloru a bromu, které blokují reakce vedoucí ke vzniku ozonu (tzv. freony).

Subjektivní stránka předpokládá úmyslné zavinění.

Neoprávněné nakládání s chráněnými volně žijícími živočichy a pla ně rostoucími rostlinami (§ 299)

a neoprávněné nakládání s chráněnými volně žijícími živočichy a pla ně rostoucími rostlinami z nedbalosti (§ 300)

(s. 378–380 učebnice)

Dílčí změna konstrukce skutkové podstaty provedená novelou č. 330/ /2011 Sb. s účinností od 1. 12. 2011.

Do objektivní stránky těchto skutkových podstat bylo nově zahnuto i jednání, které spočívá v tom, že ochrany požívající volně žijící živočichové, planě rostoucí rostliny a exempláře druhu jsou poškozeni , resp. odnímáni z přírody . Toto posledně uvedené jednání bylo až dosud postihováno skutkovou podstatou trestného činu odnímání nebo ničení živočichů a rostlin podle § 301, která uvedenou novelou zanikla.

Nově již není třeba, aby odnímáním jedinců a exemplářů došlo k ohrožení jejich místní populace. Poškození populace nebo biotopu je však u úmyslné formy tohoto trestného činu okolností podmiňující použití vyšší trestní sazby [§ 299 odst. 3 písm. c), odst. 4 písm. c)].

Ustanovení § 299 a § 300 se nadále týká pouze takových volně žijících živočichů a planě rostoucích rostlin a exemplářů druhu, které požívají „ zvýšené ochrany “ (zvláště chráněný druh, kriticky ohrožený druh, druh přímo ohrožený vyhubením nebo vyhynutím), nově byl v § 299 doplněn „silně ohrožený druh“.

Subjektivní stránka je nadále tvořena u trestného činu podle § 299 úmyslem, u trestného činu podle § 300 však byla omezena na hrubou nedbalost (§ 16 odst. 2).

Poškození chráněných částí přírody (§ 301)

Nová skutková podstata zavedená novelou č. 330/2011 Sb. s účinností od 1. 12. 2011.

Objektem je zájem na ochraně chráněných částí přírody , tj. památného stromu, významného krajinného prvku, jeskyně, zvláště chráněného území, evropsky významné lokality nebo ptačí oblasti.

Památnými stromy jsou mimořádně významné stromy, jejich skupiny nebo stromořadí prohlášené za památné stromy rozhodnutím orgánu ochrany přírody (§ 46 a násl. zák. č. 114/1992 Sb., o ochraně přírody a krajiny).

Významný krajinný prvek je ekologicky, geomorfologicky nebo esteticky hodnotná část krajiny, která utváří její typický vzhled nebo přispívá k udržení její stability, zejména lesy, rašeliniště, vodní toky, rybníky jezera, údolní nivy [§ 3 odst. 1 písm. b) zák. č. 114/1992 Sb., o ochraně přírody a krajiny].

Jeskyně jsou přírodní prostory vzniklé působením přírodních sil, včetně jejich výplní a přírodních jevů v nich (§ 10 zák. č. 114/1992 Sb., o ochraně přírody a krajiny).

Zvlášť chráněná území jsou podle § 14 a násl. zák. č. 114/1992 Sb., o ochraně přírody a krajiny, národní parky, chráněné krajinné oblasti, národní přírodní rezervace, přírodní rezervace, národní přírodní památky a přírodní památky.

Evropsky významná lokalita je druh chráněného území soustavy Natura 2000, které je vyhlášené k ochraně přírodních stanovišť, volně žijících živočichů a planě rostoucích rostlin podle směrnice Evropské komise o stanovištích (92/43/EHS) ze dne 21. 5. 1992 (srov. § 45a a násl. zák. č. 114/1992 Sb., o ochraně přírody a krajiny). Český národní seznam Evropsky významných lokalit viz nařízení vlády č. 132/2005 Sb. ve znění novel.

Ptačí oblast je území vyhlášené vládou k ochraně volně žijících ptáků (41 oblastí) v rámci soustavy Natura 2000 podle směrnice Evropské komise o ochraně volně žijících ptáků (79/4009/EHS) ze dne 2. 4. 1999 (srov. § 45e zák. č. 114/1992 Sb.).

Objektivní stránka spočívá v tom, že pachatel takovou chráněnou část přírody poškodí nebo zničí .

Subjektivní stránka je tvořena úmyslem nebo hrubou nedbalostí.

Pytláctví (§ 304)

(s. 383 učebnice)

Dílčí leč významná změna objektivní stránky skutkové podstaty provedená novelou č. 330/2011 Sb. s účinností od 1. 12. 2011.

Ve znacích objektivní stránky byl výraz „uloví“ nahrazen výrazem „ loví “.

To umožňuje, aby napříště byly postihovány i případy jakéhokoliv jednání vykonávaného bez povolení, v rozporu s povolením nebo v rozporu s právním předpisem, které byť jen směřuje k odchytu nebo odstřelu (např. čekání, až ryba „zabere“, až zvěř přijde na dostřel, vyhledávání zvěře, kladení návnad a nástrah aj.).

Trestný čin je dokonán již lovem , není podstatné, zda se pachateli podařilo zvěř nebo ryby „ulovit“ (č. 1/98 Sb. rozh. tr.) ani to, jak s úlovkem poté naloží (přisvojí si jej, ponechá na místě, pustí).

Před touto novelou bylo přípravné jednání směřující k „ulovení“ zcela beztrestné, neboť příprava u tohoto trestného činu není trestná (§ 20 odst. 1). Čekání na úlovek bylo sice možno posoudit jako pokus (§ 21 odst. 1), ovšem prokázání „bezprostřednosti“ pachatelova jednání ve vztahu k zamýšlenému dokonání (ulovení) bylo v praxi dosti svízelné.

Uvedenou novelou tak došlo vlastně k návratu k právní úpravě podle trestního zákona účinného do 31. 12. 2009.

Zjednodušené srovnání vybraných trestných činů proti životnímu prostředí

Trestný čin

Předmět ochrany

Zavinění

Jednání pachatele

Další podmínky trestnosti

poškození a ohrožení životního prostředí

§ 293

§ 294

životní prostředí

a jeho složky

úmysl,

hrubá nedbalost

poškození

nebo

ohrožení

dotčení ŽP:

– ve větším rozsahu

– na větším území

– způsobem ohrožujícím život nebo zdraví

– k odstranění následků třeba vynaložit náklady ve značném rozsahu

poškození vodního zdroje

§ 294a

vodní zdroj

v ochranném pásmu

úmysl,

hrubá nedbalost

poškození

oslabení nebo zánik důvodu ochrany

poškození lesa

§ 295

les

úmysl,

nedbalost

provádění těžby,

jiná činnost

způsobení:

– vzniku holé seče nebo jiného závažného poškození lesa na větší ploše lesa

– proředění porostu pod hranici zakmenění na větší ploše lesa

neoprávněné nakládání s chráněnými volně žijícími živočichy a planě rostoucími rostlinami

§ 299

§ 300

„zvýšené ochrany“ požívající:

– volně žijící živočich

– planě rostoucí rostlina

– exemplář živočicha nebo rostliny

úmysl,

hrubá nedbalost

neoprávněné nakládání

( poškození , odejmutí z přírody , usmrcení, zničení, opatření aj.)

– více než 25 kusů zvláště chráněného druhu živočicha či rostliny nebo exemplář chráněného druhu

– 1 kus silně nebo kriticky ohroženého druhu živočicha či rostliny nebo exempláře druhu přímo ohroženého vyhubením či vyhynutím

poškození chráněných částí přírody

§ 301

– památný strom

– významný krajinný prvek

– jeskyně

– zvláště chráněné území

– evropsky významná lokalita

– ptačí oblast

úmysl,

hrubá nedbalost

– poškození

– zničení

oslabení nebo zánik důvodu ochrany

…

Toto je pouze náhled elektronické knihy. Zakoupení její plné verze je možné v elektronickém obchodě společnosti eReading .