Souhrnný rejstřík

Sbírky soudních rozhodnutí a stanovisek Nejvyššího soudu

ve věcech trestních

SOUHRNNÝ REJSTŘÍK

Sbírky soudních rozhodnutí a stanovisek Nejvyššího soudu

ve věcech trestních

1962 –2010

Antonín Draštík – Karel Hasch

2011

Vzor citace: Draštík., A.; Hasch, K. Souhrnný rejstřík sbírky soudních rozhodnutí a stanovisek Nejvyššího soudu ve věcech trestních 1962 –2010.

Praha : Wolters Kluwer ČR, a. s., s. 734.

Souhrnný rejstřík k rozhodnutím a stanoviskům ve věcech trestních uveřejněným ve Sbírce soudních rozhodnutí a stanovisek (dříve ve Sbírce rozhodnutí a sdělení soudů ČSSR a Sbírce soudních rozhodnutí) v letech 1962–2010 sestavili a redigovali JUDr. Antonín Draštík a JUDr. Karel Hasch, soudci Nejvyššího soudu ČR.

© Wolters Kluwer ČR, a. s., 2011

ISBN: 978-80-7357-696-7

K VYDÁNÍ SOUHRNNÉHO REJSTŘÍKU SBÍRKY SOUDNÍCH

ROZHODNUTÍ A STANOVISEK VE VĚCECH TRESTNÍCH 1962–2010

Významným prostředkem pro zajišťování jednotné zákonnosti v rozhodování soudů v České republice je i Sbírka soudních rozhodnutí a stanovisek, kterou vydává Nejvyšší soud České republiky. Od roku 2002 se tak děje na základě přímého zákonného zmocnění. Podle § 24 odst. 1 zákona č. 6/2002 Sb., o soudech a soudcích, ve znění pozdějších předpisů Nejvyšší soud vydává Sbírku soudních rozhodnutí a stanovisek, ve které se v zájmu jednotného rozhodování soudů uveřejňují stanoviska Nejvyššího soudu zaujatá kolegii nebo plénem a vybraná rozhodnutí Nejvyššího soudu a ostatních soudů.

Tato kniha je již čtvrtým vydáním souhrnného rejstříku soudních rozhodnutí a stanovisek ve věcech trestních od vydání trestního zákona č. 140/1961 Sb. a trestního řádu č. 141/1961 Sb. Zahrnuje právní věty judikátů publikovaných ve Sbírce soudních rozhodnutí trestních od začátku roku 1962 až do poloviny roku 2010. Pokud jde o publikované zobecňující materiály, které byly ve Sbírce uveřejněny v plném znění (zejména v období do roku 1989), souhrnný rejstřík obsahuje jen právní věty, jak byly vybrány z plného znění zpracovateli věcných rejstříků k jednotlivým ročníkům. Cílem vydání tohoto souhrnného rejstříku je, stejně jako tomu bylo u předchozích vydání, vytvořit praktickou po můcku pro práci soudce, popř. jiného právníka s judikaturou, která reaguje na změny právního řádu, ke kterým do doby jeho vydání došlo. Vzhledem k tomu, že 1. ledna 2010 nabyl účinnosti nový trestní kodex hmotného práva – trestní zákoník č. 40/2009 Sb., kterážto změna vyžadovala přinejmenším odkaz na nová právní ustanovení téměř u všech hmotněprávních judikátů, přistoupili autoři u tohoto vydání souhrnného rejstříku k novému způsobu uvádění vysvětlivek. Pro lepší orientaci byla vysvětlující poznámka, a to u všech judikátů, u nichž došlo ke změně právní úpravy, popř. ke změně výkladu normy, zařazena za právní větu citovanou v původním znění. Z celkového souboru publikovaných judikátů byly v souladu s přijatou praxí při zpracovávání souhrnných rejstříků vypuštěny ty, které vzhledem ke změnám právního řádu jsou v běžné praxi nepoužitelné, popř. nejsou aktuální v důsledku změn v postoji společnosti k postihu pachatelů trest ných činů. Ze stejných důvodů byly v řadě rozhodnutí vynechány dnes již nepo užitelné části právních vět, jež bylo možno oddělit beze změny významu rozhod nutí.

Jinak byly právní věty převzaty v původním znění, popř. s některými drobnými změnami v citaci právních předpisů bez věcného významu, ke kterým došlo v předchozích vydáních souhrnného rejstříku.

Rejstřík má tři části: věcný rejstřík, kde jsou u jednotlivých hesel chronologicky seřazeny právní věty označené číslem judikátu a ročníku Sbírky, pod kterým byly uveřejněny, seznam věcných hesel umožňující také orientaci ve věcném rejstříku podle čísla stránek a rejstřík právních předpisů, kde se u pří slušného ustanovení uvádějí čísla a ročníky judikátů, v nichž bylo ustanovení vyloženo nebo aplikováno. Nově byl doplněn právní rejstřík tak, aby u judikátů týkajících se hmotného práva bylo uživateli umožněno přímo se orientovat v judikatuře tak, jak se vztahuje k jednotlivým ustanovením nového trestního zákoníku. Jinými slovy, vedle právního rejstříku k trestnímu zákonu z roku 1961 byl vytvořen i právní rejstřík k trestnímu zákoníku.

Rejstřík právních předpisů tvoří relativně samostatnou část, neboť vlastně odkazuje čtenáře na Sbírku soudních rozhodnutí, nikoli na věcný rejstřík uvede ný v této knize. Proto byl také převzat z jednotlivých ročníkových rejstříků Sbírky beze změny i s citací dnes již neplatných právních ustanovení. Toto řeše ní umožňuje vyhledání potřebné judikatury také v těch případech, kdy je nutno po suzovat právní otázky rovněž z hlediska dříve platných předpisů.

Rejstřík je jen pomůckou pro rychlou orientaci v judikatuře. Zpravidla bude nutno studovat vlastní Sbírku soudních rozhodnutí a stanovisek. Právní věty předně obsahují vyslovený právní názor, argumentaci pro jeho přijetí obsahují až zestručněná odůvodnění jednotlivých rozhodnutí. Nelze jej také chápat tak, že jen ta rozhodnutí zařazená ve věcném rejstří ku mohou být významná pro práci soudce nebo jiného právníka. Mnohá rozhod nutí, která po rozsáhlých změnách v trestních zákonících v posledních letech ztratila přímou aktuálnost, mohou být obecnějším příkladem pro způsob práv ního uvažování a logickou argumentaci u určitého druhu právní problematiky.

Sbírka soudních rozhodnutí a stanovisek vychází od roku 1949. V letech 1949–1959 (ročník I–XI) vycházela pod názvem Sbírka rozhodnutí československých soudů, v letech 1960–1969 (ročník XII–XXI) pod názvem Sbírka rozhodnutí a sdělení soudů ČSSR a v roce 1970 (ročník XXII) pod názvem Sbírka soudních rozhodnutí.

Sbírku soudních rozhodnutí a stanovisek vydává v současné době v České republice Nejvyšší soud ČR, ročně vychází sešity 1–10 a sešit rejstříků.

Ze souhrnných rejstříků ke Sbírce soudních rozhodnutí a stanovisek byly již nákladem Statistického a evidenčního vydavatelství tiskopisů Praha vydány: v roce 1978 „Souhrnný rejstřík ke Sbírce soudních rozhodnutí a stanovisek 1964–1974 (k rozhodnutím a stanoviskům ve věcech občanskoprávních)“, v roce 1979 „Souhrnný rejstřík ke Sbírce soudních rozhodnutí a stanovisek 1962–1975 (k rozhodnutím a stanoviskům ve věcech trestních)“, v roce 1983 „Souhrnný rejstřík ke Sbírce soudních rozhodnutí a stanovisek 1949–1963 (k rozhodnutím a stanoviskům ve věcech občanskoprávních)“, v roce 1987 „Souhrnný rejstřík ke Sbírce soudních rozhodnutí a stanovisek 1962–1985 (k rozhodnutím a stanoviskům ve věcech trestních)“, v roce 1991 „Souhrnný rejstřík ke Sbírce soudních rozhodnutí a stanovisek 1964–1985 (k rozhodnutím a stanoviskům ve věcech občanskoprávních)“, v roce 1994 pak v nakladatelství CODEX „Souhrnný rejstřík ke Sbírce soudních rozhodnutí a stanovisek 1962–1992“.

Praha, březen 2011

JUDr. Antonín Draštík, JUDr. Karel Hasch

F

Faktická konzumpce

– Tzv. faktická konzumpcia vylučujúca jednočinný súbeh trestných činov je vý nimkou z tohto pravidla a uplatní sa len vtedy, ak jeden trestný čin je pro striedkom alebo vedľajším produktom relatívne malého významu v porovna ní s iným, základným trestným činom. Pri majetkových trestných činoch je predpokladom faktickej konzumpcie, že škoda spôsobená konaním, ktoré bolo prostriedkom na spáchanie iného trestného činu, je relatívne malého význa mu v porovnaní so škodou, ktorá bola sposobená základným trestným činom (porov. č. 34/1977 Zb. rozh. tr.). – č. 42/1979

– viz Krádež – č. 57/1996

– viz Souběh – č. 10/1987 – II, 35/1998 a 44/1998

Fikce neodsouzení

– Jestliže v době rozhodování soudu o dalším trestném činu téhož obviněného ohledně jeho dřívějšího odsouzení ještě nenastala zákonná fikce, že na obviněného, kterému byl uložen toliko trest obecně prospěšných prací, se hledí, jako by nebyl odsouzen, neboť dosud zcela nevykonal trest obecně prospěšných prací, popřípadě nebylo rozhodnuto o upuštění od výkonu tohoto trestu nebo jeho zbytku (§ 45a odst. 5 tr. zák.), pak nemůže soud rozhodující o vině obviněného oním dalším trestným činem, jímž je trestný čin krádeže, ani v rámci řešení otázky, zda uvedené dřívější odsouzení naplňuje zákonný znak „odsouzen“ nebo „potrestán“ ve smyslu § 247 odst. 1 písm. e) tr. zák., dospět postupem podle § 9 odst. 1 tr. ř. k závěru o vzniku fikce, že se na obviněného hledí, jako by nebyl odsouzen. Pozn. SR: nyní jde o § 65 odst. 4 tr. zákoníku ve vztahu k trestnému činu podle § 205 odst. 2 tr. zákoníku. – č. 42/2008 – I

– viz Amnestie

– viz Souhrnný trest – č. 19/2007 – II

H

Hlavní líčení

– Po zrušení rozsudku súdu prvého stupňa a vrátení veci tomuto súdu na nové prejednanie a rozhodnutie musí sa konať hlavné pojednávanie vždy znova. Nemožno preto v takom prípade nahrádzať výsluch obžalovaného a vykona nie ďalších dôkazov púhým oboznámením obsahu zápisnice o predošlom hlav nom pojednávaní. Pozn. SR: provedení celého hlavního líčení znovu bude na místě zejména v případech, když dojde ke zrušení rozsudku soudu prvního stupně z důvodu podstatných vad předchozího řízení [§ 258 odst. 1 písm. a) tr. ř.]; jinak lze za podmínek ustanovení § 219 odst. 3 tr. ř. pokračovat v hlavním líčení (srov. též č. III/1966). – č. 33/1962

– K výkladu ustanovení § 211 odst. 1 tr. ř.

Nepřítomnost obžalovaného při hlavním líčení, jinak odůvodněná splněním podmínek § 202 odst. 2 tr. ř., vylučuje použití § 211 odst. 1 písm. a) tr. ř., i když se čtením svědeckých protokolů souhlasil prokurátor (nyní státní zástupce). Souhlas obžalo vaného se čtením svědeckých protokolů nelze vyvozovat z toho, že obžalo vaný se k hlavnímu líčení nedostavil. Pozn. SR: srov. nynější znění § 211 odst. 1 tr. ř., které jinak stanoví podmínky pro přečtení protokolu o svědecké výpovědi v nepřítomnosti obžalovaného. – č. 3/1965

– Otázku „potřebného rozsahu“ ve smyslu § 259 odst. 1 tr. ř. je třeba řešit s přihlédnutím k rozsahu zrušení vadného rozsudku, k základním zásadám ovládajícím řízení před soudy a rozhodování soudů a k důvodům kasace, uvedeným v § 258 odst. 1 písm. a) až d) tr. ř. Pojem v „potřebném rozsahu“ vyjadřuje především zásadu, že při částečném zrušení rozsudku (§ 258 odst. 2 tr. ř.) soud znovu nejedná a nerozhoduje o nezrušené části rozsudku a provádí jen důkazy nutné pro rozhodnutí o zrušené části rozsudku. Soud prv ního stupně je povinen po vrácení věci vedle úkonů a doplnění nařízených odvolacím soudem opakovat i všechny úkony, které byly provedeny v před chozím hlavním líčení, zejména v těchto případech:

1. jestliže po zrušení rozsudku soudu prvního stupně je věc znovu projednána v jiném sestavení senátu anebo jiným soudem téhož druhu a stupně;

2. jestliže po provedení předchozího hlavního líčení uplynula delší doba, takže soud ani při stejném sestavení senátu není schopen rozhodovat na zá kladě bezprostředního dojmu z předchozího hlavního líčení;

3. jestliže rozsudek soudu prvního stupně byl zrušen pro podstatné vady říze ní, např. proto, že byla porušena procesní ustanovení o nutné obhajobě (§ 36 tr. ř.), hlavní líčení bylo provedeno v nepřítomnosti obžalovaného bez splně ní podmínek uvedených v § 202 odst. 2 tr. ř. apod.;

4. jestliže rozsudek soudu prvního stupně byl zrušen proto, že vznikly po chybnosti o správnosti skutkových zjištění a k objasnění věci je nutno důka zy opakovat nebo provádět rozsáhlejší doplnění důkazy dalšími, které je nut no konfrontovat s důkazy provedenými již v předchozím hlavním líčení [§ 258 odst. 1 písm. c) tr. ř.].

Naproti tomu „potřebný rozsah“ nového projednání věci nebude vyžadovat opakování všech úkonů provedených v předchozím hlavním líčení, bude-li věc po zrušení rozsudku soudu prvního stupně znovu projednána ve stejném složení senátu, při dodržení zásady bezprostřednosti, tj. že od předchozího hlavního líčení neuplynula delší doba, takže soud má možnost rozhodovat na základě bezprostředních dojmů z předchozího hlavního líčení a další důkazy není nutno buď vůbec provádět, anebo úkony po doplnění nařízeném odvola cím soudem nevyžadují nutnost opakování již před soudem provedených důkazů a ani procesní strany neuplatňují v dalším řízení takové námitky nebo skutečnosti, rozhodné pro zjištění skutečného stavu věci a pro uplatnění prá va na obhajobu, pro které by bylo nutno již provedené důkazy znovu opako vat.

Při splnění těchto podmínek není nutno předchozí hlavní líčení znovu opako vat např. v těchto případech:

1. jestliže byl rozsudek zrušen jen proto, že se soud v odůvodnění rozsudku nevypořádal se všemi okolnostmi významnými pro rozhodnutí věci (vadné nebo neúplné hodnocení důkazů) a odůvodnění rozsudku, neodpovídá proto podmínkám stanoveným v § 125 tr. ř. [§ 258 odst. 1 písm. b) tr. ř.];

2. pochybil-li soud prvního stupně při právním posouzení jinak řádně zjiště ného a v odůvodnění rozsudku rozvedeného skutkového stavu věci [§ 258 odst. 1 písm. d) tr. ř.];

3. je-li třeba při pokračujících útocích téhož trestného činu provést úkony k doplnění za účelem zjištění skutečného stavu věci jen ohledně některého z více útoků téhož trestného činu a celý rozsudek byl zrušen jen z formálně procesních důvodů proto, že pokračující útoky i při své určité samostatnosti tvoří jeden skutek, takže nejde o oddělitelnou část rozsudku (§ 258 odst. 2 tr. ř.);

4. jestliže důkazní řízení, týkající se trestného činu spáchaného jedním skut kem, je třeba doplnit provedením takových důkazů, které není třeba konfron tovat s již provedenými důkazy;

5. byla-li věc vrácena soudu prvního stupně bez zrušení rozsudku pouze s příkazem, aby soud rozhodl o chybějícím výroku nebo neúplný výrok dopl nil. Pozn. SR: k bodu 3. shora je nutno uvést, že nyní podle § 12 odst. 12 tr. ř. dílčí útoky pokračujícího trestného činu představují samostatné skutky v proces ním smyslu. – č. III/1966

– Právním názorem, který vyslovil ve svém rozhodnutí odvolací soud, je nutno rozumět názor, vyslovený k výkladu ustanovení práva hmotného i procesní ho. – č. III/1966

– I. Zjistí-li soud při hlavním líčení, že příbuzní obviněného byli v přípravném řízení vyslechnuti, aniž by byli poučeni ve smyslu § 100 odst. 2 tr. ř., nemůže z tohoto důvodu vrátit věc prokurátoru (nyní státnímu zástupci) k došetření podle § 221 odst. 1 tr. ř., neboť nejde o podstatnou změnu okolností případu a tento nedostatek nevy žaduje k objasnění věci dalšího šetření. Takovou výpověď svědka sepsanou v přípravném řízení nelze při hlavním líčení ani přečíst [§ 211 odst. 3 tr. ř. (nyní srov. § 211 odst. 4 tr. ř.)]. V tomto stadiu řízení musí uvedený nedostatek odstranit soud opětovným výslechem svědků.

II. Nedostatek poučení svědků (příbuzných obviněného) podle § 100 odst. 2 tr. ř. v přípravném řízení je však vadou přípravného řízení ve smyslu § 188 odst. 1 písm. e) tr. ř. a soud proto v takovém případě může vrátit po předběž ném projednání obžalobu prokurátoru (nyní státnímu zástupci) k došetření nebo opětovným výsle chem svědků u hlavního líčení tento nedostatek odstranit.

III. K výkladu ustanovení § 100 odst. 2 tr. ř. – č. 21/1966

– K výkladu ustanovení § 211 odst. 1 tr. ř. – č. 42/1966

– Soud není oprávněn z hlavního líčení podle § 221 odst. 1 tr. ř. vrátit věc prokurátorovi (nyní státnímu zástupci) k došetření, jestliže bylo již při předběžném projednání obža loby ze spisu zřejmé, že nebyly náležitě objasněny v přípravném řízení okol nosti podstatné pro posouzení věci. Jestliže však byly zjištěny důvody k vrá cení věci prokurátorovi (nyní státnímu zástupci) k došetření z hlavního líčení, neomezuje ustanovení § 221 odst. 1 tr. ř. soud v tom směru, aby nemohl požadovat současně došet ření i dalších skutečností, tedy i těch, u nichž potřeba došetření byla zřejmá již v době předběžného projednání obžaloby. – č. 43/1966

– Ak po zrušení rozsudku súdom druhého stupňa a po vrátení veci na došetrenie podľa § 260 Tr. por. podá prokurátor (nyní státní zástupce) novú obžalobu, súd prvého stupňa je povinný prejednať vec na hlavnom pojednávaní, pričom pri svojom rozhodo vaní smie prihliadať len na skutočnosti, ktoré boli na tomto hlavnom pojed návaní prebraté, a opierať sa o dôkazy, ktoré boli na tomto hlavnom pojedná vaní vykonané (§ 220 ods. 2 Tr. por.). – č. 7/1967

– Novým vykonaním hlavného pojednávania v zmysle § 219 ods. 2 veta druhá Tr. por. (nyní odst. 3 tohoto ustanovení) sa okrem iného rozumie, že všetky doposiaľ na hlavnom pojednávaní vykonané a pre rozhodnutie významné dô kazy sa musia znova vykonať spô sobom predpísaným Tr. por. – č. 16/1967 – I

– Nejde o podstatnou změnu okolností případu ve smyslu § 221 odst. 1 tr. ř., jestliže okolnosti, jejichž došetření soud vyžaduje, byly známy již v době přijetí obžaloby. – č. 35/1967

– Změnilo-li se při odročení hlavního líčení (veřejného zasedání) sestavení senátu a je tedy nutné provést hlavní líčení (veřejné zasedání) znovu (§ 219 odst. 3 a § 238 tr. ř.) nestačí pouze konstatovat obsah protokolu o předchozím hlavním líčení (veřejném zasedání), ale musí být znovu vyslechnut obviněný a svědci, které soud vyslechl před odročením hlavního líčení (veřejného za sedání). – č. 40/1968 – I

– Súd je povinný na hlavnom pojednávaní prebrať a v rozhodnutí sa vyrovnať nielen s dôkazným materiálom z prípravného konania (§ 220 ods. 2 Tr. por.), ale aj s dôkazmi, ktoré boli vykonané v predchádzajúcich fázach konania pred súdom, ak ide o dôkazy, ktoré majú vzťah k prejednávanej veci a sú významné pre rozhodnutie. – č. 40/1972 – II

– Podmínka, že v nepřítomnosti obžalovaného může se hlavní líčení provést, jen když má soud za to, že lze věc spolehlivě rozhodnout i bez přítomnosti obžalovaného (§ 202 odst. 2 tr. ř.), se netýká jen rozhodnutí o vině, nýbrž i rozhodnutí o trestu. Proto hlavní líčení nelze konat v nepřítomnosti obžalo vaného, vyžaduje-li náležité objasnění okolností významných pro rozhodnu tí o trestu přítomnost obžalovaného, i když by bylo možno o jeho vině spo lehlivě rozhodnout i bez jeho přítomnosti. – č. 57/1972 – II

– Ak po zastavení trestného stíhania z dôvodu uvedeného v § 11 ods. 1 písm. a) alebo b) Tr. por. obvinený podľa § 11 ods. 2 Tr. por. prehlási, že trvá na prejednaní veci, pokračuje sa v trestnom stíhaní v tom jeho štádiu, v ktorom sa predtým zastavilo. Ak sa takto pokračuje v hlavnom pojednávaní, použije sa na postup súdu pri pokračovaní v hlavnom pojednávaní analogicky usta novenie § 219 ods. 2 Tr. por., tzn., že najmä pri zmene v zložení senátu a pri uplynutí dlhšieho času musí sa hlavné pojednávanie vykonať znova. – č. 44/1978

– V neprítomnosti obvineného možno konať hlavné pojednávanie len ak sú splnené všetky zákonom stanovené podmienky. Ich podstatou je zabezpeče nie práva na obhajobu a zistenie objektívnej pravdy. Spravidla je vylúčené konať hlavné pojednávanie v neprítomnosti obvineného, ak je stíhaný pre pokraču júci, trvajúci a podobný trestný čin a na podklade spisového materi álu možno usudzovať, že obvinený pokračuje v trestnom čine aj po skončení prípravného konania, prípadne po podaní obžaloby. V takomto prípade by v neprítomnosti obvineného nemohol byť riadne zistený skutkový stav. Pri rozhodovaní o tom, či sa má hlavné pojednávanie vykonať v neprítomnosti obvineného, musí súd uvážiť aj to, či sa dosiahne účel trestného konania, najmä či konanie bude výchovne pôsobiť na obvineného a na ostatných obča nov. Pozn. SR: právní názor rozhodnutí je nyní již jen omezeně použitelný, neboť s ohledem na ustanovení § 12 odst. 11 tr. ř. platí, že pokračuje-li obviněný v jednání, pro které je stíhán i po sdělení obvinění, posuzuje se takové jednání od tohoto úkonu (tj. od sdělení obvinění pro pokračující, trvající či hromadný trestný čin) jako nový skutek. Jestliže tento nový skutek není předmětem obžaloby, pak o něm ani nelze provádět dokazování. – č. 70/1980

– Na výslovnú žiadosť obžalovaného (§ 198 ods. 1 veta druhá Tr. por.) možno vykonať hlavné pojednávanie aj vtedy, ak predvolanie na hlavné pojednáva nie a prípadne aj odpis obžaloby (porov. § 196 ods. 3 Tr. por.) neboli obžalo vanému doručené predo dňom hlavného pojednávania, ale až v deň hlavného pojednávania, najneskôr pred prednesením obžaloby. V takom prípade súd vykoná hlavné pojednávanie, ak vzhľadom na povahu veci, zoznámenie ob žalovaného so spisom pri skončení prípravného konania (§ 166 Tr. por.) a s obžalobou možno odôvodnene predpokladať, že hlavné pojednávanie možno vykonať bez ujmy na uplatnenie práva obvineného na osobnú obhajobu. Pozn. SR: nyní jde podle § 166 odst. 1 tr. ř. o možnost prostudovat spis. – č. 18/1982

– V prípade podania novej obžaloby po predchádzajúcom zrušení rozsudku súdu prvého stupňa odvolacím súdom a vrátení veci prokurátorovi (nyní státnímu zástupci) na došet renie (§ 260 Tr. por.) treba vykonať hlavné pojednávanie znovu, a to aj vtedy, keď nedošlo oproti pôvodnému hlavnému pojednávaniu k zmene v zložení senátu. V takomto prípade neprichádza do úvahy postup podľa § 219 ods. 2 prvá veta Tr. por. – č. 55/1983

– Je vo výlučnej právomoci predsedu senátu rozhodnuť, či dá alebo nedá súhlas na zhotovenie zvukového alebo obrazového záznamu z hlavného pojednáva nia. Toto rozhodnutie nemá charakter opatrenia pri vedení pojednávania. Ne možno sa preto domáhať postupom podľa § 203 ods. 3 Tr. por., aby súhlas na zhotovenie uvedených záznamov vydal senát.

Odopretím súhlasu na zhotovenie takého záznamu nie je porušená zásada verejnosti pojednávania (§ 2 odst. 10 Tr. por.). Pozn. SR: nyní srov. § 6 odst. 3 zák. č. 6/2002 Sb., o soudech a soudcích, ve znění pozdějších předpisů. – č. 40/1992

– Procesně účinně může upozornit obžalovaného na možnost přísnějšího posouzení skutku (§ 225 odst. 2 tr. ř.) v řízení před soudem pouze předseda senátu, nikoli pro kurátor (nyní státní zástupce). – č. 40/1993

– K podmínkám konání hlavního líčení v nepřítomnosti obviněného podle § 202 odst. 2 tr. ř.

Hlavní líčení v nepřítomnosti obviněného lze konat mimo jiné jen tehdy, nejsou-li žádné pochybnosti [§ 202 odst. 2 písm. a) tr. ř.] o doručení obžaloby obviněnému a jeho předvolání k hlavnímu líčení. Dů vodem vzbuzujícím takovou pochybnost je např. skutečnost, že podpis obviněného na dokladu o doru čení obžaloby a předvolání se typem písma zjevně liší od jeho podpisu na jiných dokladech založených ve spise. – č. 1/1994

– Žádost obžalovaného, aby hlavní líčení bylo konáno v jeho nepřítomnosti (§ 202 odst. 4 tr. ř.), a jeho souhlas s přečtením protokolu o výslechu svědka v hlavním líčení (§ 211 odst. 1 tr. ř.) musí učinit obžalovaný osobně, a nikoli prostřednictvím obhájce, neboť jde o úkony, jejichž povaha takový postup vylučuje. Pokud je neučiní ústně do protokolu, může tak učinit jiným způsobem stanoveným pro podání, tj. písemně, telegraficky, telefaxem nebo dálnopisem (§ 59 odst. 1 tr. ř.), vždy ovšem tak, aby nebylo pochyb, že jde o podání učiněné osobně obžalova ným. Zákon nepřipouští učinit úkony telefonicky. Pozn. SR: nyní srov. § 202 odst. 5 tr. ř. – č. 16/1998

– Zásada nezměnitelnosti senátu (§ 219 odst. 2 tr. ř.) se vztahuje pouze k projednávání věci v hlavním líčení, které směřuje k meritornímu rozhodnutí o podané obžalobě. Není proto vy loučeno, aby např. v období mezi jednáními soudu rozhodoval o žádostech obžalovaného o propuštění z vazby jiný senát. Pozn. SR: nyní srov. § 219 odst. 3 tr. ř. – č. 3/1999

– Samotná právní náročnost, skutková obtížnost, popř. závažnost trestného činu, pro který se vede trestní stíhání, předem nevylučují závěr, že ve smyslu ustanovení § 202 odst. 2 tr. ř. nebo ustanovení § 202 odst. 2 a 4 tr. ř. lze věc spolehlivě rozhodnout a účelu trestního řízení dosáhnout bez přítomnosti ob žalovaného v hlavním líčení. – č. 18/2000

– V případech nutné obhajoby (§ 36 odst. 1 tr. ř.) nelze konat hlavní líčení ani v něm pokračovat v nepřítomnosti obhájce, a to i tehdy, neúčastní-li se obhájce hlavního líčení na základě dohody s obžalovaným. V takovém případě by do šlo konáním hlavního líčení (jeho částí) v nepřítomnosti obhájce k porušení práva tohoto obžlovaného na obhajobu a důkazy provedené v nepřítomnosti jeho obhájce by byly vůči tomuto ohžalovanému neúčinné. – č. 33/2000

– Obžalovaný musí být soudem předvolán ke každému, tedy i k odročenému hlavnímu líčení, pokud není přítomen při odročení hlavního líčení, při kte rém je stanoven den, kdy bude další hlavní líčení konáno. To platí i tehdy, je-li hlavní líčení odročováno pouze za účelem vyhlášení rozhodnutí. Pokud se obžalovaný k hlavnímu líčení nedostaví, nelze z toho dovozovat, že se ne hodlá účastnit hlavního líčení po jeho případném odročení. Není-li obžalova ný předvolán k hlavnímu líčení, či není-li přítomen při odročení hlavního lí čení na určitý den, a hlavní líčení je přesto konáno v jeho nepřítomnosti, jde o podstatnou vadu řízení ve smyslu § 258 odst. 1 písm. a) tr. ř. Pozn. red.: Rozhodnutí je aktuální i při účinnosti zákona č. 265/2001 Sb., kterým bylo změněno ustanovení § 258 odst. 1 písm. a) tr. ř. – č. 24/2002

– Ustanovení § 212 tr. ř. je v praxi využíváno pouze výjimečně a soudy je po važují za problematické. Ve zprávě Okresního soudu v Sokolově se v sou vislosti s tímto zákonným ustanovením uvádí, že pokud je svědkovi s ohle dem na prohlášení před soudem, že si na věc nevzpomíná, předestřena po stupem podle § 212 tr. ř. výpověď z přípravného řízení, poté svědek prohlá sí, že si událost vzpomíná, a pak u hlavního líčení v podstatě zopakuje výpověď, jež mu byla předestřena. Za spornou považuje uvedený soud otázku, zda lze takovou výpověď použít jako důkaz, neboť by to mohlo být vykládáno jako obcházení zákona. Trestní kolegium Nejvyššího soudu má za to, že způsob řešení uvedené problematiky je zásadně správný. V obecné rovině je totiž třeba uvést, že nikoliv každé předestření dřívější výpovědi svědkovi postupem podle § 212 tr. ř. by muselo být považováno za obchá zení zákona, pokud po předestření svědek vypověděl v podstatě shodně se svou dřívější výpovědí. Tak by tomu nemuselo být např. ani za situace, kdy svědkovi byla v relativně krátkém časovém období různými pachateli opa kovaně vykradena rekreační chalupa, a proto na počátku výslechu před soudem si nemohl ujasnit, ke kterému z pachatelů, k jakému případu a ke kterému z odcizených předmětů má vlastně vypovídat. – č. 36/2004 (s. 272)

– Krajský soud v Plzni poukázal na právní názor, jehož bylo dosaženo na gre miální poradě soudů v jeho působnosti, a to že postup podle § 212 tr. ř. za si tuace, kdy se svědek pří hlavním líčení v podstatných bodech odchyluje od své dřívější výpovědi z přípravného řízení, kde nebyla obhájci poskytnuta možnost, aby byl tomuto výslechu přítomen, není obligatorní. Tento názor však vzhledem k dikci ustanovení § 212 odst. 1 tr. ř. nepovažuje trestní kole gium Nejvyššího soudu za správný, protože na rozpory ve výpovědích svěd ka musí soud vždy reagovat postupem k tomu stanoveným. – č. 36/2004 (s. 272)

– Jako důkaz v trestním řízení před soudem České republiky je možno použít výpovědi osob, které měly být na základě žádosti o právní pomoc podle Evrop ské úmluvy o vzájemné pomoci ve věcech trestních (č. 550/1992 Sb.) vyslechnuty orgány cizího státu jako svědci, ale v souladu s právními před pisy tohoto státu (čl. 3 odst. 1 cit. úmluvy) byly vyslechnuty v posta vení obdobném postavení obviněných, neboť šlo o osoby, jež byly ve věci, ve které měly vypovídat, v dožádaném státě odsouzeny. Protokoly o tako vých výpovědích je možno přečíst podle § 211 odst. 2 písm. a) tr. ř. per ana logiam (srov. č. 35/1975 Sb. rozh. tr.).

Trestní rozsudek cizího státu, v němž jsou podrobně popsány výpovědi uvedených osob, které v téže věci vypovídaly v procesním postavení obža lovaných, je v řízení před soudem České republiky listinným důkazem ve smyslu ustanovení § 112 odst. 2 tr. ř., jehož je možno použít i k hodnocení jejich výpovědí pořízených v rámci právní pomoci. – č. 11/2005

– Lhůtu pěti pracovních dnů k přípravě na hlavní líčení ve smyslu ustanovení § 198 odst. 1 tr. ř. je nutno zachovat i v případě, že se hlavní líčení koná po zrušení původního rozhodnutí odvolacím soudem a vrácení věci soudu prv ního stupně. – č. 1/2007

– viz Adhezní řízení – č. 6/2001 a 32/2003

– viz Dokazování – č. 45/1994 – I, 52/1994, 13/1995, 19/1997, 27/1995, 33/1995, 19/1997, 45/2003, 36/2004 (s. 226–227) a 30/2009

– viz Mezinárodní právní pomoc – č. 4/1999 – I, II a 20/1999

– viz Neodkladné nebo neopakovatelné úkony – č. 28/1995 a 50/1995

– viz Nutná obhajoba – č. 4/1977 a 34/2002

– viz Obžaloba – č. 15/1994 – II

– viz Odměna ustanoveného obhájce – č. 7/1998 a 29/1998

– viz Odpor proti trestnímu příkazu – č. 64/1999 – II

– viz Pořádková pokuta – č. 47/1999

– viz Protokol – č. 50/1969 – I a 36/2004 (s. 244)

– viz Převzetí trestního stíhání – č. 29/1983 a 14/1997

– viz Příslušnost soudu – č. 14/2007 a č. 35/2007 – I

– viz Rekognice – č. 36/2004 (s. 266)

– viz Rozhodnutí soudu – č. 5/1999

– viz Řízení o odvolání – č. 36/1968, 22/1972 – I, II, 10/2000 a 42/2007 – I

– viz Řízení proti uprchlému – č. 71/1980 – I

– viz Řízení před samosoudcem – č. 6/1971

– viz Vrácení věci státnímu zástupci k došetření – č. 21/1978, 41/1979 a 15/1985

– viz Zastavení trestního stíhání – č. 35/2000 – II

– viz Zjednodušené řízení – č. 4/2004 a 36/2004 (s. 292–293)

– viz Znalec – č. 13/2000

Hodnocení důkazů

– Výrok o vině může být založen jen na takových důkazech, které zcela vyluču jí pochybnost, že se stal skutek, který je předmětem trestního stíhání. To platí tím spíše, když věrohodnost jediného přímého svědka je pochybná. – č. 14/1964

– K postupu soudu při hodnocení důkazů ve smyslu § 2 odst. 6 tr. ř.

Pro závěr o hodnověrnosti svědecké výpovědi nestačí, že svědek setrvává na své výpovědi a že obsah své předchozí výpovědi potvrdil i po konfrontaci s obviněným a po opětovném poučení o povinnostech svědka a o následcích křivé výpovědi. Pouhé setrvání svědka na předchozí výpovědi i po opětov ném poučení nemůže ještě vést k závěru, že svědek mluví pravdu. Hodnoce ní důkazů podle § 2 odst. 6 tr. ř. musí soud provádět tak, že uváží všechny okolnosti případu jednotlivě i v jejich souhrnu, tedy že zkoumá, zda výpověď svědka je logická, zda se svědek případně i v okolnostech méně podstatných neodchyluje od své předchozí výpovědi, přičemž v případě odchylek musí soud dotazem zjišťovat, proč k nim ve výpovědi svědka dochází. Při hodno cení důkazů pak vychází z celé výpovědi svědka, z rozsahu a závažnosti případných rozdílů v jeho výpovědích a z vysvětlení, proč k těmto rozdílům došlo. Aby mohl spolehlivě důkaz zhodnotit, musí vzít v úvahu i důkazy ostatní, posoudit případné rozpory mezi nimi, zkoumat, proč k nim dochází, a jedině tak může získat bezpečný základ pro skutková zjištění a pro závěr o vině obviněného. – č. 30/1966 – I

– Bylo-li trestní stíhání obviněného pro určitý skutek zastaveno, poněvadž ne bylo prokázáno, že jej obviněný spáchal, nelze k tomuto skutku přihlížet jako k důkazu proti obviněnému. – č. 30/1966 – I

– Lékařský nález, který zachycuje stav poškozeného v době prvního ošetření, kdy ještě nelze přesně určit dobu trvání poruchy zdraví (tato doba je proto odhadována) a někdy ani stanovit správnou diagnózu, nemůže být spolehli vým důkazem o skutečnosti, jejíž správné zjištění má zásadní význam pro rozhodnutí o vině a trestu, případně i o nároku poškozeného na náhradu škody. – č. I/1966

– Zásada objektivní pravdy vyžaduje, aby soud opřel své rozhodnutí o vině a trestu o jednoznačně zjištěná a bezpečně prokázaná fakta, nikoliv o pouhou pravděpodobnost. Tam, kde nelze bezpečně určit, která z variant skutkového řešení odpovídá skutečnosti, volí soud po vyčerpání všech dosažitelných dů kazů tu, která je pro obžalovaného příznivější (č. 46/1963). Z toho plyne, že aleternativní skutkové zjištění je zásadně nepřípustné. – č. I/1966

– Podle poznatků lékařské vědy je hladina alkoholu v krvi nejvyšší přibližně za jednu a půl hodiny po posledním požití alkoholického nápoje, přičemž po této době se postupně snižuje průměrně o hodnotu 0,12 promile za jednu hodinu. Tuto důležitou skutečnost si soudy někdy neuvědomují a v důsledku toho při hodnocení provedených důkazů buď přeceňují význam negativního klinické ho nálezu, nebo naopak dovozují závěr o stupni ovlivnění jen ze zjištěného množství požitého alkoholu (v případech, kdy chemický rozbor krve nebyl proveden). – č. I/1966

– Je-li soud postaven před úkol zhodnotit věrohodnost dvou v podstatných bo dech diametrálně odlišných důkazů, nemůže nevěrohodnost jednoho z těchto důkazů odůvodnit pouze okolnostmi svědčícími o věrohodnosti druhého dů kazu. – č. 6/1970

– K hodnocení nepřímých důkazů.

Soud může opřít výrok o vině o nepřímé důkazy, ovšem jen za předpokladu, že tvoří ve svém souhrnu logickou ničím nenarušenou a uzavřenou soustavu nepřímých důkazů (nestačí proto jen jeden nepřímý důkaz) vzájemně se do plňujících a na sebe navazujících, které vcelku shodně a spolehlivě dokazují skutečnost nebo skutečnosti, které jsou v takovém příčinném vztahu k doka zované skutečnosti, že z nich možno dovodit jen jediný závěr a současně vyloučit možnost jiného závěru.

Nepřímé důkazy vedoucí sice k důvodnému podezření vůči obviněnému, nevylučující však reálnou možnost, že pachatelem mohla být i jiná osoba, nejsou dostatečným podkladem pro uznání viny obviněného. – č. 38/1970 – I

– Při hodnocení výpovědi svědka, který o rozhodných skutečnostech nevypo vídal vždy stejně, je soud povinen probrat všechny výpovědi svědka a zdů vodnit, proč své rozhodnutí opírá jen o některou z rozdílných výpovědí. – č. 38/1970 – II

– K hodnoteniu nepriamych dôkazov. – č. 29/1971 – III

– Soud není znaleckým posudkem bezpodmínečně vázán. Hodnotí znalecký posudek jako každý jiný důkaz (§ 2 odst. 6 tr. ř.). Je povinen prověřit znalec ký posudek z hlediska úplnosti podkladů, z nichž posudek vychází, zejména zda nebyla přehlédnuta některá skutečnost, která by popř. mohla znalce vést k jiným závěrům. Zda skutkový stav, z něhož znalec vycházel, je v souhlase s konečným skutkovým zjištěním rozhodujícího orgánu (např. zda znalec ne buduje na výpovědi svědka, které soud neuvěřil), zda odůvodnění i závěry posudku navzájem logicky navazují a zda posudek netrpí vnitřními rozpory. Soud je v zásadě oprávněn přezkoumávat také věcnou správnost odborných závěrů posudku a odbornou správnost postupu, jímž znalec k svým závěrům dospěl. Je to důsledek zásady volného hodnocení důkazů, která umožňuje, aby soud rozhodoval vždy v souhlase se svým vnitřním přesvědčením, které však musí být nabyto zákonným procesním postupem a nesmí být v rozporu s objektivní pravdou a se současným stavem vědy. Odbornou správnost formálně bezvadného znaleckého posudku lze po doplňujícím vysvětlení znalce prakticky přezkoumat jen pomocí nového znaleckého posudku, popř. posud ku státního orgánu nebo ústavu (§ 109 a § 110 tr. ř.). Soud, aniž by postupoval uvedeným způsobem, nemůže pominout závěry znaleckého posudku, popř. je nahradit vlastním v dané otázce laickým názorem. – č. 62/1973

– K hodnoteniu znaleckého posudku o vyšetrení duševného stavu obviněného. – č. 2/1989 – II

– S ohledem na ustanovení § 89 odst. 2 tr. ř. zásadně nelze vyloučit možnost, aby byl k důkazu použit i zvukový záznam, který byl pořízen soukromou osobou bez souhlasu osob, jejichž hlas je takto zaznamenán. Ustanovení § 88 tr. ř. se zde neuplatní, a to ani analogicky.

Přípustnost takového důkazu je však nezbytné vždy posuzovat též s ohledem na respektování práva na soukromí zakotveného v čl. 8 Úmluvy o ochraně lidských práv a práva na nedotknutelnost osoby a jejího soukromí ve smyslu čl. 7 odst. 1 a čl. 10 odst. 2 Listiny základních práva svobod. – č. 7/2008

– viz Dokazování – č. 38/1970 – III, 32/1976 – I a 53/1992

– viz Doznání obviněného – č. 38/1968 – III

– viz In dubio pro reo – č. 22/1968 – II

– viz Presumpce neviny – č. 38/1968 – II

– viz Řízení o odvolání – č. 57/1984 a 49/1989 – II

– viz Vrácení věci státnímu zástupci k došetření – č. 49/1993

– viz Zjišťování skutkového stavu věci – č. 8/1965 a 16/1965

– viz Znalecký důkaz – č. 55/1986

– viz Znalecký posudek – č. 46/1965, 40/1969 – I, 25/1970 – I a 40/1972 – I

Hromadný trestný čin

– viz Jednota skutku – č. 15/2003 – II

– viz Totožnost skutku – č. 9/1972 – II

I

In dubio pro reo

– Zásada objektivní pravdy vyžaduje, aby soud opřel své rozhodnutí o vině a trestu o jednoznačně zjištěná a bezpečně prokázaná fakta, nikoli o pouhou pravděpodobnost. Tam, kde nelze bezpečně určit, která z variant skutkového řešení odpovídá skutečnosti, volí soud tu, která je pro obviněného příznivější.

Základním předpokladem trestní odpovědnosti je bezpečné zjištění příčinné ho působení jednání obviněného na trestním zákonem chráněné společenské vztahy a toho, zda toto jednání nese všechny znaky zavinění ve smyslu § 4 nebo § 5 tr. zák. Pozn. SR: nyní § 15 a § 16 tr. zákoníku. – č. 46/1963

– Zůstanou-li po vyčerpání všech dosažitelných důkazů pochybnosti o některé skutkové okolnosti důležité pro zavinění, jmenovitě pro úmysl přivodit následek uvedený v § 221 odst. 1 tr. zák. je nutno rozhodnout ve prospěch obviněného a neuznat jej vinným tímto trestným činem. Pozn. SR: nyní § 146 tr. zákoníku. – č. 22/1968 – II

– Nelze-li v trestním řízení prokázat subjektivní stránku trestného činu proto, že rozpoznávací nebo určovací schopnost obviněného byla v době činu potlačena, avšak obviněný přitom byl ve smyslu § 12 odst. 2 tr. zák odpovědný za spáchání činu, je nutno čin kvalifikovat pouze podle znaků objektivní stránky trestného činu. Jsou-li však tyto znaky shodné u více trestných činů (např. u trestného činu krádeže podle § 247 odst. 1 tr. zák. a u trestného činu ne oprávněného užívání cizí věci podle § 249 odst. 1 tr. zák.), uzná soud obviněného vinným podle toho ustanovení trestního zákona, které je pro obviněného nejpříznivější. Pozn. SR: srov. nyní § 26 tr. zákoníku a ustanovení § 205 a § 207 tr. zákoníku. Dále je třeba připomenout, že ustanovení § 12 odst. 2 tr. zák. bylo již novelou trestního zákona z roku 1991 nahrazeno novou skutkovou podstatou trestného činu opilství – nyní podle § 360 tr. zákoníku. Rozhodnutí lze však přesto v omezené míře použít při aplikaci druhého odstavce § 360. – č. 62/1968

– Použitie zásady in dubio pro reo vyplývajúcej z ustanovenia § 2 ods. 2 Tr. por. prichádza do úvahy len vtedy, keď pochybnosti, ktoré vznikli v trestnom konaní o nejakej skutočnosti, trvajú aj po vykonaní a zhodnotení všetkých dostupných dôkazov.

Súd je preto povinný vykonať na hlavnom pojednávaní všetky dôkazy, ktoré boli zhromaždené v prípravnom konaní a ktoré majú vztah k prejednávanej veci a v rozhodnutí sa s týmito dôkazmi vyrovnať (§ 220 ods. 2 Tr. por.). – č. 37/1971

– viz Nutná obrana – č. 36/1991

J

Jazyk písemností vydaných v trestním řízení

– Písemnosti vydané v rámci trestního řízení v českém nebo slovenském jazy ku v souvislosti s jednáním soudu doručují soudy procesním stranám nezna lým těchto jazyků bez překladu do jejich mateřského jazyka. Pozn. SR: nyní však srov. § 2 odst. 14 a § 28 tr. ř. upravující právo obviněného na mateřský jazyk a podmínky jeho uplatnění. – č. 42/1976

Jednání za právnickou osobu

– viz Neodvedení daně, pojistného na sociální zabezpečení a podobné povinné platby – č. 51/2005

Jednočinný souběh

– Jednočinný souběh trestného činu porušování předpisů o oběhu zboží ve styku s cizinou podle § 124 tr. zák. s trestným činem porušování práv k ochranné známce, obchodnímu jménu a chráněnému označení původu podle § 150 tr. zák. není vyloučen. Pozn. SR: nyní jde o jednočinný souběh trestných činů podle § 261 a § 268 tr. zákoníku. – č. 46/2005

– viz Odměna ustanoveného obhájce – č. 29/2006

– viz Poškození věřitele – č. 6/2005 – II

– viz Zkrácení daně, poplatku a podobné povinné platby – č. 22/2005 – I

Jednota skutku

– Je-li pachatel stíhán obžalobou proto, že jako řidič motorového vozidla při dopravní nehodě způsobil jinému z nedbalosti újmu na zdraví a potom této osobě neposkytl potřebnou pomoc, jde o dva samostatné skutky. O každém z těchto skutků je nutno rozhodnout samostatným výrokem (§ 220 odst. 1 tr. ř.). – č. 8/1984

– K otázce jednoty skutku.

Momentem, který dělí pachatelovo jednání na různé skutky, je následek zá važný z hlediska trestního práva, který pachatel způsobil nebo chtěl způso bit. Za jeden skutek lze považovat jen ty projevy vůle pachatele navenek, které jsou pro tento následek kauzální, pokud jsou zahrnuty jeho zaviněním. – č. 8/1985

– Za jeden trestný čin vraždy lze považovat usmrcení dvou nebo více osob, jen pokud k němu došlo jedním jednáním, tedy jedním skutkem.

V soudní praxi přicházejí v úvahu pro posouzení jako jeden skutek při usmr cení více osob tyto skutkové situace:

1. pachatel usmrtí nebo se snaží usmrtit dvě nebo více osob jedním aktem (např. zapálí dům, pustí plyn v uzavřené místnosti),

2. pachatel si jedním jednáním vytváří podmínky k usmrcení dvou nebo více osob (např. opatří si střelnou zbraň, jede na místo, kde napadení chce uskutečnit),

3. pachatel usmrtí nebo se pokusí usmrtit jednu osobu, aby si vytvořil podmínky pro usmrcení osoby další, nebo usmrtí či se pokusí usmrtit dvě nebo více osob, aby si vytvořil podmínky pro spáchání jiného závažného trestného činu (např. trestného činu znásilnění podle § 241 tr. zák.),

4. pachatel útoky na život dvou nebo více osob zároveň naplňuje nebo začne naplňovat objektivní stránku dalšího závažného trestného činu (např. trestného činu loupeže podle § 234 odst. 1 a 3 tr. zák., útoku na veřejného činitele po dle § 155 odst. 1 a 4 tr. zák.).

Zde je však podmínkou kvalifikace trestným činem vraždy podle § 219 tr. zák., aby trestný čin, jehož objektivní stránka je útoky na život dvou nebo více osob naplňována, nebyl vůči němu ve vztahu speciality. Pak by byl jedno činný souběh trestného činu vraždy s takovým trestným činem vyloučen. Pozn. SR: nyní jde o posouzení trestného činu vraždy, popř. zabití, na dvou nebo více osobách podle ustanovení § 140, popř. § 141 tr. zákoníku a vztah tohoto trestného činu k trestným činům podle § 185, § 173 a § 325 tr. zákoníku. – č. 16/1986 (s. 71–72)

– Pri pokračujúcej trestnej činnosti je aj vyhlásenie oslobodzujúceho rozsudku medzníkom, ktorý pretŕha jednotu skutku. Páchateľa preto možno stíhať iba za tú časť pokračujúcej trestnej činnosti, ktorá nasleduje po vyhlásení tohto rozsudku.

Ak skutok, pre ktorý sa vedie trestné stíhanie, je čiastkovým útokom pokra čujúceho trestného činu alebo prečinu, o ktorom súd rozhodol oslobodzujú cim rozsudkom, prichádza do úvahy zastavenie trestného stihania pre pre kážku rei iudicatae [§ 11 ods. 1 písm. f) Tr. por.]. Pozn. SR: nyní s ohledem na ustanovení § 12 odst. 11 tr. ř. je tímto mezníkem již sdělení obvinění (§ 160 tr. ř.) a překážka rei iudicatae se k dílčím útokům pokračujícího trestného činu neuplatní – viz § 11 odst. 2 tr. ř. – č. 27/1986

– Jde-li o více způsobených následků významných z hlediska trestniho práva hmotného, jde o jeden skutek tehdy, jestliže všechny následky byly způsobe ny alespoň zčásti jedním jednáním, rovněž významným z hlediska trestniho práva hmotného. – č. 5/1988

– Jednota skutku, kterou tvoří pokračující trestná činnost, je rozdělena nejen vyhlášením odsuzujíciho rozsudku o části trestné činnosti do této doby spá chané, ale i vyhlášením zprošťujíciho rozsudku, jakož i vydáním usnesení, kterým se zastavuje trestní stínání vedené proti určité osobě o takovéto části trestné činnosti.

Tato rozhodnutí nemohou vytvářet překážku rei iudicatae obsaženou v § 11 odst. 1 písm. f) tr. ř. i ve vztahu k trestné činnosti spáchané po jejich vyhláše ní. Pozn. SR: nyní s ohledem na ustanovení § 12 odst. 11 tr. ř. je tímto mezníkem již sdělení obvinění (§ 160 tr. ř.). – č. 28/1989

– Jestliže pachatel útočí fyzicky na poškozenou nejprve proto, aby ji donutil, aby něco konala, a pak když zjistí, že je jeho snaha bezvýsledná a naopak hrozí nebezpečí, že poškozená jeho jednání oznámí policii, veden záměrem jí v tom zabránit vystupňuje útok tak, že ji úmyslně usmrtí, naplňuje znaky trestného činu vydírání podle § 235 tr. zák. a trestného činu vraždy podle § 219 odst. 1 a odst. 2 písm. f) tr. zák. ve vícečinném souběhu. Pozn. SR: nyní § 140 odst. 2 písm. j) a § 175 tr. zákoníku. – č. 15/1994 – I

– Jestliže pachatel v úmyslu usmrtit tři osoby vnikne do bytu, kde se všechny nacházejí, a tam je postupně v těsném sledu napadne jednáním způsobilým vyvolat smrt, naplňuje znaky jednoho trestného činu vraždy podle § 219 odst. 1 a odst. 2 písm. a) tr. zák., resp. jeho pokusu (§ 8 odst. 1 tr. zák.), a nikoli tří takových trest ných činů. Pozn. SR: nyní pokus podle § 21 k § 140 odst. 1 a odst. 3 písm. a) tr. zákoníku. – č. 25/1994 – I

– Jestliže obviněný řídí motorové vozidlo v době, kdy vykonává trest zákazu činnosti spočívající v zákazu řízení motorových vozidel, a jestliže při jízdě z nedbalosti způsobí porušením důležité povinnosti dopravní nehodu, jejímž následkem je ublížení na zdraví jiné osobě, jde o jednočinný souběh trestných činů maření výkonu úředního rozhodnutí podle § 171 odst. 1 písm. b) tr. zák. a ublížení na zdraví podle § 223 tr. zák. Zastavení trestního stíhání jen pro trestný čin ublížení na zdraví podle § 223 tr. zák. z důvodu amnestie prezidenta republiky ze dne 3. února 1993 nepřichází v úvahu. Pozn. SR: nyní § 148 a § 337 odst. 1 písm. a) tr. zákoníku. – č. 25/1995 – II

– K otázce jednoty a totožnosti skutku.

Jde o jeden skutek, jestliže jednání, kte ré je prostředkem ke spáchání trestného činu druhého, je současně součástí jednání, které znamená uskutečňování jednání popsaného ve skutkové pod statě trestného činu druhého. To platí i v případě, kdy jednání, které vyvolalo určitý následek závažný z hlediska trestního práva, muselo nejprve způsobit jiný následek, bez něhož by k vyvolání druhého následku nedošlo. – č. 10/2001

– Předmětem trestního stíhání je vždy skutek, v němž je spatřován trestný čin, přičemž podstatou skutku je trestněprávně relevantní jednání pachatele a jím zapříčiněný trestněprávně významný následek. Od skutku je nutno odlišovat jeho popis, který musí obsahovat ty skutkové okolnosti, které jsou právně vý znamné z hlediska naplnění jednotlivých znaků skutkové podstaty stíhaného trestného činu. I když v případě obviněného stíhaného pro trestný čin ublíže ní na zdraví podle § 224 odst. 1 a 2 tr. zák. není v popisu skutku uvedeno, že pachatel zranil také další osobu, a to např. proto, že její zranění nepředstavo valo takové ublížení na zdraví, jaké předpokládá tato skutková podstata, nic to nemění na tom, že stíhaným skutkem došlo také k poškození této osoby a popřípadě i ke vzniku majetkové újmy. V takovém případě nic nebrání tomu, aby bylo rozhodnuto o povinnosti obviněného k náhradě škody způso bené zraněním této osoby, neboť k jejímu vzniku došlo zaviněným protipráv ním jednáním obviněného, pro které je trestně stíhán, a vzniklá škoda je v příčinné souvislosti s tímto jednáním. Pozn. SR: nyní § 143 a § 147 tr. zákoníku. – č. 41/2002 – I

– Zahájení trestního řízení podle § 158 odst. 3 tr. ř. sepsáním záznamu o zaháje ní úkonů trestního řízení, jakož ani zahájení trestního stíhání podáním návrhu na potrestání soudu podle § 314b odst. 1 tr. ř. nemají účinky sdělení obvinění ve smyslu ustanovení § 12 odst. 11 tr. ř. Takové účinky nastávají až doručením návrhu na potrestání obviněnému. Jde-li o trestné činy trvající nebo hromad né, na něž nedopadá zásada vyplývající z ustanovení § 12 odst. 12 tr. ř., a pachatel v trestné činnosti pokračuje před tím, než je mu návrh na potrestá ní doručen, soud musí rozhodnout i o těch částech skutku spáchaných do této doby, byť nejsou popsány v návrhu na potrestání.

V případech, kdy se pachatel dopouští trestné činnosti formou pokračování v trestném činu ve smyslu ustanovení § 89 odst. 3 tr. zák., může soud s ohle dem na ustanovení § 12 odst. 12 tr. ř. považovat za skutek, který je vymezen žalobním návrhem (§ 220 odst. 1 tr. ř. a § 179d tr. ř.), jen ty z dílčích útoků, kte ré jsou v tomto návrhu popsány. Pozn. SR: nyní je pokračování upraveno v § 116 tr. zákoníku. – č. 15/2003 – II

– Smyslem ustanovení § 214 tr. zák. je to, aby pachatel uhradil dlužné výživné za celé období, pro které je stíhán a pro něž rovněž soud zjišťuje jeho trestní odpo vědnost. Ke splnění podmínek účinné lítosti ve smyslu § 214 tr. zák. není nutné, aby pachatel uhradil výživné i za období předcházející (za které nebyl postaven před soud, příp. byl již za ně i odsouzen apod.), ani za období následující, tedy období po sdělení obvinění, neboť takové období je nutno s ohledem na ustano vení § 12 odst. 11 tr. ř. považovat již za další skutek. Pozn. SR: nyní § 197 tr. zákoníku. – č. 21/2003

– viz Podvod – č. 26/1985 – II

– viz Pohlavní zneužití – č. 31/1992

– viz Pokračování v trestném činu – č. 17/1983 – I a 3/2001

– viz Ublížení na zdraví – č. 40/1980

– viz Zanedbání povinné výživy – č. 32/2007

Jiný zvlášť závažný následek

– Pod pojmem „jiný zvlášť závažný následek“ ve smyslu ustanovení § 132 odst. 2 písm. c) tr. zák. je třeba rozumět i ohrožení bojové pohotovosti útvaru. Pozn. SR: novelou tr. zák. č. 175/1990 Sb. byla zrušena skutková podstata trestného činu rozkrádání majetku v socialistickém vlastnictví podle § 132 tr. zák. V novém tr. zákoníku je pojem „jiný zvlášt závažný následek“ uveden u trestného činu podplácení (§ 332) a ohrožení utajované informace (§ 317). – č. 33/1976

K

Konfrontace

– Konfrontace podle § 94 odst. 1 tr. ř. mezi obviněným a svědkem nebo spolu obviněným je možná pouze po jejich předchozím výslechu ve stejném pro cesním postavení, v jakém mají být konfrontováni. Pozn. SR: nyní § 104a tr. ř. – č. 52/1992

– Protokol o konfrontaci mezi spoluobviněnými, případně mezi obviněným a svědkem (§ 94 tr. ř.), lze v hlavním líčení přečíst jako důkaz jen za podmínek uvedených v ustanovení § 207 odst. 2, popř. § 211 odst. 1 až 4 tr. ř., nikoli jako listinný dů kaz podle § 213 odst. 1 tr. ř. Pozn. SR: nyní § 104a tr. ř. – č. 25/1993 – I

– Úkon, jímž byly tváří v tvář postaveny osoby, jejichž předchozí výslech byl proveden z hlediska tr. ř. vadně, nelze považovat za konfrontaci ve smyslu § 94 odst. 1 tr. ř. a ve smyslu § 103 tr. ř. (srov. č. 52/1992 Sb. rozh. tr.). Pozn. SR: nyní § 104a tr. ř. – č. 11/1994 – II

– viz Hodnocení důkazů – č. 30/1966 – I

Krádež [dříve též Rozkrádání majetku v socialistickém vlastnictví podle § 132 odst. 1 písm. a) tr. zák.]

– Jestliže si pachatel přivlastní věc z majetku v socialistickém vlastnictví tím, že se jí zmocní, dopustí se trestného činu rozkrádání majetku v socialistic kém vlastnictví podle § 132 odst. 1 písm. a) tr. zák., i když krátce po činu na naléhání poškozeného odcizenou věc vrátí. Pozn. SR: nyní srov. § 205 odst. 1 tr. zákoníku. – č. 27/1966 – I

– V bezpodielovom spoluvlastníctve manželov (nyní jde o společné jmění manželů) je aj vec, ktorú jeden z manže lov nadobudol za trvania manželstva výlučne vlastným pričinením v čase, keď bol druhý z manželov vo výkone trestu odňatia slobody. Preto takáto vec nie je cudzou vecou, ktorá by mohla byť predmetom krádeže spáchanej dru hým manželom. – č. 32/1969

– Trestný čin rozkrádania majetku v socialistickom vlastníctve podľa § 132 ods. 1 písm. a) Tr. zák. je dokonaný zmocnením sa veci s úmyslom privlastniť si ju. Páchateľ sa veci zmocní, ak si vytvorí možnosť volne s ňou nakladať s vylúčením faktickej moci osoby, ktorá nad ňou má moc a ktorej sa vec odníma. Pozn. SR: nyní srov. § 205 odst. 1 tr. zákoníku. – č. 21/1972 – I

– Peníze z předané výhry v karetní hře jsou ve vztahu k tomu, kdo prohrál a plnil, cizí věcí ve smyslu ustanovení § 234 odst. 1 a § 247 odst. 1 tr. zák. Peníze z nepředané výhry v karetní hře jsou ve vztahu k tomu, kdo vyhrál, cizí věcí ve smyslu ustanovení § 234 odst. 1 a § 247 odst. 1 tr. zák. Pozn. SR: nyní jde o trestné činy krádeže a loupeže podle § 173 a § 205 tr. zákoníku. – č. 13/1976

– Trestný čin krádeže podle § 247 odst. 1 tr. zák. je dokonán, když pachatel si cizí věc přivlastní tím, že se jí zmocní. Za dokonané zmocnění se věcí lze považovat, když pachatel po násilném vniknutí do místnosti pomocí klíčů vnikne do skříní a stolů, odcizí z nich věci a uloží do připraveného zavaza dla, i když pak za dalším účelem v místnosti setrvá. Pozn. SR: nyní srov. § 205 odst. 1 tr. zákoníku. – č. 51/1976 – I

– Pachatel, který se bezprostředně po krádeži podle § 247 odst. 1 tr. zák. po kouší uchovat si věc násilím nebo pohrůžkou bezprostředního násilí a sou časně pojme úmysl zmocnit se tímto způsobem dalších věcí, dopouští se trest ného činu krádeže podle § 247 odst. 1 písm. c) tr. zák. a trestného činu loupe že podle § 234 odst. 1 tr. zák. Pozn. SR: nyní jde o § 205 odst. 1 písm. c) a § 173 odst. 1 tr. zákoníku. – č. 51/1976 – II

– Kvalifikácia neoprávneného odberu elektrického prúdu nezávisí len od sku točnosti, že elektrickú energiu treba považovať za vec v zmysle § 132 ods. 1 písm. a) Tr. zák., ale závisí predovšetkým od formy konania páchateľa. Hoci elektrická energia je vecou v zmysle § 132 ods. 1 písm. a) Tr. zák., to nevylu čuje, že ju páchateľ môže získať formou podvodného konania takisto ako hociakú inú vec. Preto právne posúdenie neoprávneného odberu elektrického prúdu závisí od konkrétnych okolností prípadu, tedy od toho, akým konkrét nym konaním páchateľ dosiahol neoprávnený odber elektrického prúdu. Pri chádzajú do úvahy najma tieto eventuality:

1.  Páchateľ odoberá elektrický prúd bez toho, aby niekoho uviedol do omylu, prípadne aby využil omylu iného, napr. odoberá elektrický prúd bez elektro meru priamo zo siete ap.; v tomto prípade ide o rozkrádanie formou krádeže podľa § 132 ods. 1 písm. a) Tr. zák.,

2.  Páchateľ neoprávnene odoberá elektrický prúd tým, že niekoho uvedie do omylu alebo jeho omyl využije, napr. pomocou technickej manipulácie do cieli, že elektromer vykazuje menšiu spotrebu elektrického prúdu ap.; v tomto prípade ide o rozkrádanie formou podvodu podľa § 132 ods. 1 písm. c) Tr. zák. Pozn. SR: nyní srov. § 205 odst. 1 tr. zákoníku o trestnému činu krádeže a § 209 odst. 1 tr. zákoníku o trestném činu podvodu. K pojmu věc srov. § 134 odst. 1 tr. zákoníku. – č. 42/1979 (s. 185 – 186)

– Hrobník, který si ponechává zubní zlato, které nalezl při kopání hrobu, dopouští se trestného činu rozkrádání majetku v socalistickém vlastnictví podle § 132 odst. 1 písm. a) tr. zák. a nikoli trestného činu zatajení věci podle § 254 odst. 1 tr. zák. Pozn. SR: nyní jde o vztah trestného činu krádeže podle § 205 tr. zákoníku a trestného činu zatajení věci podle § 219 tr. zákoníku. – č. 18/1983

– Konanie člena organizovanej skupiny vytvorenej na spáchanie trestného činu krádeže podľa § 247 ods. 1 a odst. 3 písm. a) Tr. zák., ktorý vybočí z pôvodnej dohody a veci sa zmocní násilím, treba posúdit ako trestný čin lúpeže podľa § 234 Tr. zák., avšak bez použitia kvalifikačnej okolnosti podľa § 234 ods. 2 písm. a) Tr. zák., že lúpež spáchal ako člen organizovanej skupiny.

Konanie ostatných členov organizovanej skupiny treba v takom prípade po súdiť ako dokonaný trestný čin krádeže podľa § 247 ods. 1 písm. a) Tr. zák., lebo všetky znaky tohto trestného činu boli spoločným konaním členov sku piny naplnené a exces jedného z členov spočíva v tom, že navyše použil násilie, aby sa zmocnil veci. Pozn. SR: nyní jde o otázku posouzení podle § 205 odst. 1 a odst. 4 písm. a) a § 173 odst. 1 a odst. 2 písm. a) tr. zákoníku. – č. 24/1983

– Odcizí-li pachatel peněženku v úmyslu zmocnit se pouze peněz v ní se na cházejících, avšak ví, že v peněžence mohou být i jiné hodnoty, a pro ten případ je srozuměn s tím, že majiteli způsobí škodu jejich odcizením, odpovídá i za tuto škodu. – č. 8/1986 – II

– K významu dodatečného souhlasu poškozeného u trestného činu krádeže podle § 247 tr. zák.

Jestliže se někdo zmocní cizí věci sice bez předchozího souhlasu vlastníka, ale se zřetelem na poměr k vlastníkovi a na okolnosti případu důvodně před pokládá, že by vlastník, kdyby byl přítomen, souhlas dal, a vlastník dodateč ně skutečně souhlas dá, je stupeň nebezpečnosti činu z hlediska objektivního i subjektivního nepatrný, takže nejde o trestný čin. Pozn. SR: nyní je situace řešitelná s ohledem na okolnost vylučující protiprávnost činu spočívající ve svolení poškozeného ve smyslu ustanovení § 30 odst. 1 a 2 tr. zákoníku. – č. 25/1986

– K posuzování vývojových stadií trestné činnosti v případech, kdy skutek byl dokonán v základní skutkové podstatě a zůstal nedokonán, avšak jen pokud jde o okolnost podmiňující použití vyšší trestní sazby.

Jestliže např. pachatel naplnil znaky základní skutkové podstaty podle § 132 odst. 1 tr. zák., jeho úmysl však směřoval ke způsobení značné škody ve smyslu § 132 odst. 2 písm. c) tr. zák., ale tento úmysl se mu již nepodařilo rea lizovat, jde o pokus trestného činu rozkrádání majetku v socialistickém vlastnictví podle § 8 odst. 1, § 132 odst. 1 a odst. 2 písm. c) tr. zák.

Takové případy nelze posuzovat jako přípravu k uvedenému trestnému činu, i kdyby jednání pachatele směřující ke způsobení značné škody zůstalo jen ve stadiu přípravy. Tzv. kvalifikovaná skutková podstata, která je souhrnem znaků základní skutkové podstaty a znaků podmiňujících použití vyšší trestní sazby, byla totiž již v některých svých znacích realizována, tj. ve znacích naplňujících základní skutkovou podstatu; pachatelovo jednání posuzované jako celek tím již překročilo stadium přípravy a dostalo se do stadia pokusu, neboť pachatel již začal uskutečňovat jednání popsané ve skutkové podstatě trestného činu. Pozn. SR: nyní je judikát možno aplikovat zejména na majetkové trestné činy, např. na trestný čin krádeže podle § 205 tr. zákoníku. – č. 15/1987 (s. 76)

– Nejde o podílnictví ke škodě majetku v socialistickém vlastnictví podle § 134 odst. 1 písm. a) a odst. 2 písm. b) tr. zák., jestliže pachatel po předchozí doho dě ve třech případech převzal různé zboží pocházející z vloupání do objektu socialistických organizací. Takové jednání je pomocí ve formě slibu přispět po spáchání trestného činu. Pozn. SR: nyní jde o rozlišení trestného činu podílnictví podle § 214 tr. zákoníku a účastenství na trestném činu krádeže po dle § 24 a § 205 tr. zákoníku. – č. 15/1987 (s. 76–77)

– Jestliže si pachatel přivlastní peníze z majetku socialistické organizace, které nalezl v prostorách náležejících k objektu organizace (ve skladu prodejny), kam je oprávněný pracovník organizace odložil, dopouští se rozkrádání majetku v socialistickém vlastnictví podle § 132 odst. 1 písm. a) tr. zák. a nikoliv zatajení věci z majetku v socialistickém vlastnictví podle § 135 odst. 1 tr. zák. Pozn. SR: nyní jde o rozlišení trestného činu krádeže podle § 205 tr. zákoníku a trestného činu zatajení věci podle § 219 tr. zákoníku. – č. 31/1987

– Při postihu trestného činu krádeže podle § 247 tr. zák., spáchaného formou násilného vloupání do bytu, popř. jiných prostorů považovaných za „dům“ nebo „byt jiného“ ve smyslu § 238 odst. 2 tr. zák. (srov. č. 1/1980 Sb. rozh. tr., s. 25–26) přichází v úvahu posoudit skutek jako souběh trestného činu krádeže podle § 247 tr. zák. a trestného činu porušování domovní svobody po dle § 238 tr. zák. Způsobil-li pachatel při násilném vniknutí do bytu nebo domu úmyslně škodu na jejich zařízení (poškození dveří, oken apod.), při chází v úvahu též souběh s trestným činem poškozování cizí věci podle § 257 tr. zák. Jednočinný souběh těchto trestných činů je zde vyloučen, jen přichází-li v úvahu tzv. faktická konzumpce (srov. č. 15/1974 a 1/1980, Sb. rozh. tr., s. 28). Pozn. SR: nyní jde o ustanovení § 178, § 205 a § 228 tr. zákoníku. – č. 35/1987 (s. 188)

– Nejde o trestný čin zatajení věci podle § 254 odst. 1 tr. zák., jestliže si obvi něný přisvojil 10 000 Kč zabalených v kapesníku, který vypadl z kapsy po škozenému, s nímž seděl u stolu v hostinci; správně měl být skutek posouzen jako trestný čin krádeže podle § 247 tr. zák., neboť obviněný věděl, že peníze patří poškozenému a že jsou ještě v jeho dosahu (srov. č. 9/1955 Sb. rozh. tr.). Pozn. SR: nyní jde o vztah těchto trestných činů podle ustanovení § 205 a § 219 tr. zákoníku. – č. 35/1987 (s. 190)

– Za trestný čin krádeže podle § 247 odst. 1 tr. zák., ve znění zák. č. 175/1990 Sb., je nutno považovat i jednotlivé útoky, jimiž pachatel způsobil škodu niž ší, než je škoda nikoli nepatrná, jestliže jde o útoky spáchané spolu s dalšími formou pokračování v trestném činu a celková škoda tuto hranici dosáhne. V takovém případě jde o jeden pokračující trestný čin. Pozn. SR: nyní je tato otázka výslovně upravena v ustanovení § 116 tr. zákoníku, což platí i ve vztahu k § 205 tr. zákoníku o trestném činu krádeže. Podle ustanovení § 116 tr. zákoníku stačí, když jednotlivé dílčí útoky, byť i v souhrnu naplňují skutkovou podstatu stejného trestného činu – což bude typické právě pro případy pokračování u majetkových trestných činů. – č. 22/1991

– K výkladu znaků skutkové podstaty trestného činu krádeže podle § 247 tr. zák., ve znění zák. č. 175/1990 Sb.

Jestliže si pachatel přivlastní cizí věc vloupáním a způsobí škodu nedosahu jící hranice škody nikoli nepatrné (§ 247 odst. 1 tr. zák), naplní pouze znaky skutkové podstaty trestného činu krádeže podle § 247 odst. 2 tr. zák. Způso bí-li však takovým činem škodu dosahující uvedenou hranici, naplní znaky skutkové podstaty trestného činu krádeže podle § 247 odst. 1 i odst. 2 tr. zák. a jeho jednání je proto nutno kvalifikovat podle obou těchto zákon ných ustanovení. To ovšem platí jen potud, pokud způsobená škoda nedosáh ne hranice škody nikoli malé ve smyslu § 247 odst. 3 tr. zák. V takovém případě je okolnost, že k činu došlo vloupáním, důvodem pro jeho posouzení též podle § 247 odst. 4 písm. c) tr. zák. Všechny právně rozhodné skutečnosti pak vyjadřuje kvalifikace činu podle § 247 odst. 1, odst. 3 a odst. 4 písm. c) tr. zák. Přesto, že v ustanoveních § 247 odst. 1 a 2 tr. zák. jsou uvedeny zčásti odlišné formy jednání, jde vždy o zmocnění se cizí věci, a tedy o napl ňování skutkové podstaty trestného činu krádeže. Může proto jít o pokračo vání v tomto trestném činu i v případě, kdy některé útoky proti cizímu majet ku jsou spáchány vloupáním a jiné jen prostým zmocněním se cizí věci. Vloupáním ve smyslu § 247 odst. 2 a odst. 4 písm. c) tr. zák. je i násilné otevření příruční pokladny, ve které byly cizí věci, jichž se pachatel zmocnil. Pozn. SR: právní závěry judikátu jsou v zásadě použitelné i za nynější úpravy § 205 tr. zákoníku. Nyní půjde o vztah ustanovení § 205 odst. 1 písm. a) a b), odst. 3, odst. 4 písm. c) a odst. 5 písm. a) tr. zákoníku. – č. 23/1991 – I

– Odcizení vkladní knížky, z které se pachatel dosud ani nepokusil vybrat vklad, je přípravou k trestnému činu krádeže podle § 7 odst. 1 a § 247 tr. zák., ve znění zák. č. 175/1990 Sb., jen tehdy, jsou-li současně naplněny některé okolnosti podmiňující použití kvalifikované skutkové podstaty uvedené v § 247 odst. 4 nebo 5 citovaného zákona. Pozn. SR: k problematice trestnosti přípravy srov. § 20 odst. 1 tr. zákoníku, který výrazně zúžuje trestnost přípravy, a to jen na zvlášť závažné zločiny (§ 14 odst. 3 tr. zákoníku) a navíc trestnost přípravy musí být výslovně stanovena u příslušného trestného činu ve zvláštní části tr. zákoníku. – č. 23/1991 – II

– Vypáčení pokladničky ve skříňce telefonního automatu s cílem zmocnit se peněz naplňuje znak „vloupání“ uvedený v § 247 odst. 2, resp. odst. 4 písm. c) tr. zák., ve znění zák. č. 175/1990 Sb. Pozn. SR: nyní srov. § 205 odst. 1 písm. b) tr. zákoníku. – č. 24/1991 – I

– K rozlišení trestných činů krádeže podle § 247 tr. zák. a zatajení věci podle § 254 tr. zák. v případě, kdy pachatelé odcizili osobní vozidlo, ve kterém poz ději nalezli větší částku peněz a přivlastnili si ji. Pozn. SR: nyní srov. § 205 a § 219 tr. zákoníku. – č. 30/1992

– Nepatrná hodnota cizí věci, které se pachatel zmocnil vloupáním [§ 247 odst. 1 písm. b) tr. zák.], sama o sobě ještě neznamená, že uvedený čin vykazuje nepatrný stupeň nebezpečnosti činu pro společnost a že je proto vyloučena trestnost takového činu (§ 3 odst. 2 tr. zák.). Pozn. SR: nynější tr. zákoník opouští materiální podmínku trestnosti činu a vychází z formální definice trestného činu (§ 13 odst. 1) s materiálním korektivem uplatňování trestní odpovědnosti vyjádřeným v ustanovení § 12 odst. 2 tr. zákoníku. Z tohoto pohledu je použitelný tento judikát ve vztahu k § 205 odst. 1 písm. b) tr. zákoníku. – č. 38/1993 – III

– Jednání pachatele, který se zmocní cizího motorového vozidla, lze posoudit jako trestný čin krádeže podle § 247 odst. 1 tr. zák., a nikoli jako trestný čin neoprávněného užívání cizí věci podle § 249 odst. 1 tr. zák., jen když je prokázáno, že tak činil s úmyslem trvale vozidlo užívat nebo jinak s ním naložit způsobem, který by vyloučil obnovení dispozičního práva poškozeného. Pozn. SR: nyní jde o rozlišení těchto trestných činů podle ustanovení § 205 odst. 1 a § 207 odst. 1 tr. zákoníku. – č. 45/1994 – II

– Jednání obviněného, který spolu s dalším pachatelem začal uskutečňovat společný záměr zmocnit se cizí věci – zkoušel vniknout do automobilu, kde je věc uložena – je nutno posoudit jako dokonaný trestný čin krádeže podle příslušného ustanovení § 247 tr. zák., a nikoli jako trestný čin podílnictví po dle § 251 tr. zák., byť čin na základě společné dohody dokonal sám spolupachatel a věc, které se zmocnil, později předal obvi něnému. Pozn. SR: nyní jde o rozlišení těchto trestných činů podle ustanovení § 205 a § 214 tr. zákoníku. – č. 1/1995

– Spáchání krádeže za okolností, kdy dojde k rozdělení úloh spolupachatelů záležející v tom, že jeden s novinami v ruce, jimiž si kryje volnou ruku, se zmocňuje cizí věci, druhý se přitiskne k poškozenému bezprostředně z druhé strany a třetí se na poškozeného tlačí zezadu, čímž vytvářejí tzv. zátku, přičemž čtvrtý sleduje, zda nejsou pozorováni, naplňuje znaky trestného činu krádeže podle § 247 odst. 1 písm. d) a odst. 3 písm. a) tr. zák. (krádež spáchaná členy organizované skupiny). Pozn. SR: nyní jde o ustanovení § 205 odst. 1 písm. d) a odst. 4 písm. a) tr. zákoníku. – č. 36/1995

– Jestliže si pachatel přisvojí cizí věc tím, že se jí zmocní za okolností naplňujících více alterna tivních znaků skutkové podstaty trestného činu krádeže podle § 247 odst. 1 písm. a) až e) tr. zák., je nutno jeho skutek kvalifikovat tak, aby byly vystiženy všechny znaky, jež byly naplně ny. Faktická konzumpce vylučující právní posouzení skutku podle jedné takové kvalifikace dru hou nepřipadá v úvahu. Pozn. SR: právní názor je použitelný i za nynější úpravy ve vztahu k ustanovení § 205 odst. 1 písm. a) až e) tr. zákoníku. – č. 57/1996

– Jestliže v době rozhodování soudu o trestném činu krádeže podle § 247 odst. 1 písm. e) tr. zák. je dřívější odsouzení pachatele, které je formálním znakem tohoto činu, již zahlazeno nebo o něm z jiného důvodu platí fikce neodsouzení, pak toto odsouzení nemůže naplnit zákonem požadovaný znak zpětnosti, byť v době spáchání činu ještě zahlazeno nebylo, ani o něm nepla tila fikce neodsouzení. Pozn. SR: nyní srov. § 205 odst. 2 tr. zákoníku. – č. 25/1999 – I

– V obchodním domě, ve kterém jsou jednotlivá oddělení uzavřena prostory pokladen, je trestný čin krádeže § 247 odst. 1 tr. zák. dokonán tím, že pachatel pronese zboží bez zaplacení poklad ním prostorem, který uzavírá oddělení, v němž lze toto zboží koupit. Pozdější odložení takové věci v jiném oddělení obchodního domu už na právní posouzení jednání pachatele proto nemá vliv. Pozn. SR: nyní srov. § 205 odst. 1 tr. zákoníku. – č. 53/1999

– Nejde o trestný čin neoprávněného užívání cizí věci podle § 249 tr. zák., nýbrž o trestný čin krádeže podle § 247 tr. zák., jestliže pachatel s cizím moto rovým vozidlem, jehož se zmocnil v úmyslu užívat je jen přechodně, naloží tak, že poškozenému natrvalo odejme či znemožní obnovení dispozičního práva, případně toto výrazně ztíží (např. odstaví vozidlo na odlehlém místě, kdy jeho navrácení poškozenému je závislé na náhodě). Pozn. SR: nyní jde o rozlišení těchto trestných činů podle ustanovení § 205 a § 207 tr. zákoníku. – č. 42/2001

– I spoluvlastník se může dopustit trestného činu krádeže podle § 247 tr. zák. ve vztahu k předmětu spoluvlastnictví, jestliže se zmocní věci, která je v podílovém spoluvlastnictví (§ 136 odst. 1 obč. zák.), tím, že si ji přisvojí, pokud tak učiní v úmyslu nakládat s ní, jako by náležela jen jemu samotnému, a svévolně tím vyloučí ostatní spoluvlastníky z výkonu vlastnického práva, tj. z možnosti věc ve spoluvlastnictví držet, užívat, požívat její plody a užitky a nakládat s ní (§ 123 obč. zák.). Pozn. SR: nyní srov. § 205 tr. zákoníku. – č. 4/2002 – I

– Podniká-li společně více osob ve sdružení bez právní subjektivity podle § 829 a násl. obč. zák., je majetek získaný při výkonu společné činnosti ve spoluvlastnictví všech účastníků sdružení (§ 834 obč. zák.). Jednotlivě urče né věci, za něž je třeba považovat i pozemky, které byly poskytnuty pro úče ly sdružení, jsou v bezplatném užívání všech účastníků sdružení (§ 833 věta druhá obč. zák.). Jestliže určité pozemky pronajímatel přenechal na podkla dě nájemní smlouvy nájemci, aby je dočasně užíval nebo z nich bral užitky (§ 663 a násl. obč. zák.), je vlastníkem jiných než trvalých porostů nájemce (uživatel pozemku), pokud se s vlastníkem pozemku nedohodl jinak (§ 2 odst. 2 věta druhá zákona č. 229/1991 Sb., o úpravě vlastnických vztahů k půdě a jinému zemědělskému majetku, ve znění pozdějších předpisů). Trestného činu krádeže se pak může dopustit pachatel, pokud si neoprávněně přisvojí jak věc získanou při výkonu společné činnosti ve sdružení, tak i věc (např. úrodu) získanou nájemcem jako přírůstek z pronajatého pozemku. – č. 4/2002 – II

– Odcizí-li pachatel věci, jejichž vlastníkem sice původně byl, ale vlastnické právo k nim již převedl kupní smlouvou na jinou osobu, která byla jejich vlastníkem v době odcizení, naplní zákonné znaky trestného činu krádeže podle § 247 tr. zák. i v případě, že později dojde ke změně vlastnických vztahů k těmto věcem a pachatel trestného činu krádeže se např. v důsledku odstoupení od kupní smlouvy opět stane vlastníkem věcí, které byly před mětem krádeže jím spáchané.

Platné odstoupení od kupní smlouvy (viz § 48 obč. zák.) lze pokládat za změnu situace ve smyslu § 65 odst. 1 tr. zák., v jejímž důsledku může pomi nout nebezpečnost činu pro společnost, jestliže se tím např. pachatel trestné ho činu krádeže stane opětovně vlastníkem věcí, které odcizil a jichž se ta ková smlouva týkala. Pozn. SR: nyní srov. § 205 trestního zákoníku. Poslední odstavec judikátu již nebude použitelný, neboť tr. zákoník nezná institut zániku trestnosti činu pominutím jeho společenské nebezpečnosti ve smyslu dřívějšího ustanovení § 65 tr. zák. Trestní odpovědnost již není podmíněna společenskou nebezpečností činu. V úvahu by však mohla přicházet aplikace ustanovení § 12 odst. 2 tr. zákoníku – princip subsidiarity trestní represe, princip ultima ratio. – č. 13/2004

– Cizí věcí ve smyslu skutkových podstat trestných činů krádeže podle § 247 tr. zák., zpronevěry podle § 248 tr. zák. a zatajení věci podle § 254 tr. zák. se rozumějí movité a nemovité věci, ovladatelné přírodní síly a cenné papíry, jež nenáleží pachateli buď vůbec, nebo nenáleží jen jemu (§ 89 odst. 13 tr. zák.). Takovými cizími věcmi mohou být i peníze v hotovosti. Nejsou jimi však vkla dy na účtech a vkladních knížkách, neboť tyto přecházejí do majetku banky, která s nimi může volně disponovat a využít je ke svému podnikání. Mezi vkladatelem a bankou za této situace vzniká závazkový právní vztah, na jehož základě má vkladatel vůči bance pohledávku. Ta je součástí jeho majetku, ni koliv ale věcí. Takovou pohledávku není možné jako cizí věc zatajit ve smys lu § 254 tr. zák., zpronevěřit ve smyslu § 248 tr. zák. a ani odcizit ve smyslu § 247 tr. zák. Pozn. SR: právní názor je použitelný jen omezeně, resp. neuplatní se pokud jde o jeho závěrečné části, neboť podle § 134 odst. 1 tr. zákoníku (a dříve již podle novely tr. zák. z roku 2007 č. 296/2007 Sb.) se ustanovení o věcech vztahují mimo jiné i na peněžní prostředky na účtu. – č. 14/2006 – I

– Porosty vysázené na pozemku a s tímto pozemkem trvale spojené, nemají po vahu samostatné věci, protože jsou součástí pozemku jako věci hlavní (§ 120 obč. zák.), a proto nemohou být předmětem trestného činu krádeže. Pokud však jsou vykopány, změní se jejich právní charakter, neboť přestanou být součástí pozemku, a lze je tak pokládat za věc (resp. cizí věc) i z hlediska ustanovení § 247 tr. zák.

Jednání pachatele, který se těchto porostů původně trvale spojených s po zemkem tímto způsobem zmocní, aniž by přitom pozbyly svou užitnou hod notou, lze při splnění dalších zákonných podmínek posoudit jako trestný čin krádeže podle § 247 tr. zák. Pozn. SR: nyní srov. § 205 tr. zákoníku. – č. 15/2007

– Za věc, kterou má poškozený při sobě ve smyslu ustanovení § 247 odst. 1 písm. d) tr. zák., lze považovat i věc, již odložil nebo upustil ve své bezprostřední blízkosti a má ji ve své moci. Pozn. SR: nyní srov. § 205 odst. 1 písm. d) tr. zákoníku. – č. 32/2008

– Pro odlišení trestných činů krádeže podle § 247 tr. zák. a zatajení věci podle § 254 tr. zák. v případě nálezu věci je rozhodující, zda pachatel v době, kdy ji nalezne ví, že tato patří někomu jinému a že ji tímto odnímá z jeho dispozice. Je-li tomu tak, jde o trestný čin krádeže, v opačném případě se bude jednat o trestný čin zatajení věci. Tyto okolnosti je nutné zjišťovat k okamžiku, kdy věc pachatel nalezne (srov. přiměřeně rozhodnutí č. 17/1980 Sb. rozh. tr.). Pozn. SR: nyní jde o rozlišení těchto trestných činů podle ustanovení § 205 a § 219 tr. zákoníku. – č. 19/2009

– viz Fikce neodsouzení – č. 42/2008 – I

– viz Loupež – č. 60/1967, 31/1971, 19/1972, 1/1980, 55/1980, 44/1986, 33/1991 – I, 16/1993 – I a 41/2005

– viz Materiální podmínka trestného činu – č. 25/1999 – II

– viz Nedovolené ozbrojování – č. 44/1977

– viz Neoprávněné užívání cizí věci – č. 17/1974

– viz Odpovědnost trestní – č. 11/1967 a 3/1972 – IV

– viz Podílnictví – č. 45/1963, 62/1973 a 58/1995

– viz Podvod – č. 44/1999

– viz Pokračování v trestném činu – č. 17/1983 – I

– viz Pokus – č. 3/1962 a 26/1994

– viz Pomoc č. 59/2005

– viz Porušování domovní svobody – č. 15/1974 – III a 1/1980

– viz Příprava – č. 15/1974 – II

– viz Příslušnost soudu – č. 31/2005 – II

– viz Souběh – č. 35/1998

– viz Škoda – č. 2/1963, 33/1967 – I, 28/1971, 42/1979 (s. 178, 186), 44/1993 – I a 31/2005 – I

– viz Těžší následek – č. 5/1982

– viz Totožnost skutku – č. 52/1979

– viz Účastenství – č. 25/2006 – I

– viz Úmysl – č. 53/2005

– viz Zpronevěra – č. 26/1995, 52/1996, 5/1997 a 28/2010

Krajní nouze

– Jede-li řidič motorového vozidla v podnapilém stavu vozidlem jenom proto, aby po dopravní nehodě zajistil lékařskou pomoc pro zraněného účastníka nehody, přichází v úvahu posuzování tohoto jednání z hlediska ustanovení § 14 tr. zák. o krajní nouzi. Pozn. SR: nyní srov. § 28 tr. zákoníku. – č. 19/1968 – III

– Při posuzování krajní nouze není na rozdíl od nutné obrany rozhodující přiměřenost či nepřiměřenost způsobu odvrácení hrozícího nebezpečí. Rozhodující pro hodnocení vybočení z mezí krajní nouze je, bylo-li toto nebezpečí možno odvrátit jinak, nebo zda způsobený následek je zřejmě stejně závažný nebo ještě závažnější než ten, který hrozil.

Při hodnocení, zda nebezpečí bylo možno odvrátit jinak, je třeba brát v úva hu jen ty možnosti obviněného, kterými bylo možno odvrátit nebezpečí včas, tj. ještě před porušením zájmu chráněného trestním zákonem, kterému nebezpečí hrozilo. – č. 26/1972

– O zdánlivú (tzv. putatívnu) krajnú núdzu ide vtedy, ak sa páchateľ omylom domnieva, že jestvuje nebezpečenstvo priamo hroziace záujmu chránenému Tr. zák., v skutočnosti však takéto nebezpečenstvo nejestvuje. Takýto prípad sa posúdi podľa zásad o skutkovom omyle, ktorý vylučuje zodpovednosť za úmyselný trestný čin. Podmienkou, aby išlo o konanie v krajnej núdzi je, že nebezpečenstvo priamo hroziace záujmu chránenému Tr. zák. nebolo možné za daných okolností odvrátiť inak (subsidiárnosť konania v krajnej núdzi). Krajná núdza vylučuje protiprávnost činu. Preto konanie v krajnej núdzi ne možno posúdiť ani ako priestupok s odôvodnením, že krajná núdza len znižu je nebezpečnosť činu pre spoločnosť. – č. 10/1980

– K výkladu podmienok krajnej núdze v zmysle § 14 Tr. zák.

Stav krajnej núdze môže byť vyvolaný vyhrážkami a nátlakom zo strany tretej osoby na vôľu obvineného, z ktorých vyplýva nebezpečenstvo priamo hroziace záujmom chráneným trestným zákonom a ktoré obmedzuje slobodu rozhodovania ob vineného.

Jednou z podmienok krajnej núdze je, aby spôsobený následok nebol zrejme rovnako závažný alebo ešte závažnejší ako ten, ktorý hrozil. Uvedenú pod mienku nespĺňa konanie páchateľa, ktorý zachraňuje vlastný život tým, že usmrtí iného. Túto podmienku však može spĺňat konanie, ktorým obvinený obetovaním jedného ľudského života zachráni život viacerých lodí. Pozn. SR: nyní srov. § 28 tr. zákoníku. – č. 20/1982

– Nebezpečenstvo, ktoré občan odvracia v krajnej núdzi, môže spočívať aj v útoku človeka. V takom prípade ide o krajnú núdzu, a nie o nutnú obranu vtedy, ak konaním inak trestným je spôsobená škoda inému než útočníkovi. – č. 9/1988

Křivá výpověď a nepravdivý znalecký posudek

– Dědic, vypovídající v řízení o projednání dědictví jako účastník řízení (§ 5 o. s. ř.), není svědkem a nemůže být tedy stíhán pro trestný čin křivé výpovědi podle § 161 tr. zák. z r. 1950 (§ 175 tr. zák.), jestliže např. zatajil v po zůstalostním řízení část majetku. Pozn. SR: nyní § 346 tr. zákoníku. – č. 17/1962

– Osoba, která spáchala trestný čin, se nepravdivou svědeckou výpovědí ohled ně tohoto svého trestného činu nedopouští trestného činu křivé výpovědi po dle § 175 tr. zák. ani tehdy, byla-li řádně poučena o právu odepřít vypovídat podle § 100 odst. 2 tr. ř.

Trestní stíhání takové osoby, třebas nebyla ve věci obviněným, by bylo v roz poru s § 91 odst. 1 tr. ř., podle něhož obviněný nesmí být k výpovědi nebo k doznání žádným způsobem donucován, protože sankce stanovená na trest ný čin podle § 175 tr. zák. by představovala nepřípustné donucení k pravdivé výpovědi. Pozn. SR: nyní § 346 tr. zákoníku. – č. 25/1969

– Skutočnosť, že páchateľ trestného činu, vypočúvaný ako svedok v trestnej veci iného obvineného a vypovedajúci nepravdu o svojom trestnom čine, bol riad ne poučený o práve odoprieť výpoveď, má len procesný význam v tom smere, že takúto výpoved treba považovať za dôkaz výpoveďou svedka podľa § 89 ods. 2 a § 97 a nasl. Tr. por. Nemá však hmotnoprávny význam v tom smere, že sa takýto páchateľ dopúšťa trestného činu krivej výpovede podľa § 175 ods. 1 Tr. zák. Trestná zodpovednosť takéhoto páchateľa za trestný čin krivej výpovede podľa § 175 ods. 1 Tr. zák. by odporovala zásade, že obvine ný nesmie byť donucovaný k doznaniu žiadnym spôsobom (§ 91 ods. 1 Tr. por.). Pozn. SR: nyní § 346 tr. zákoníku. – č. 39/1970

– Súdny znalec, ktorý je pribratý za účelom objasnenia skutkových okolností na základe odborných znalostí z príslušného odboru, podaním znaleckého posudku neuplatňuje právomoc spojenú so zodpovednosťou, ako to má na mysli ustanovenie § 89 ods. 9 Tr. zák. Pri výkone znaleckej činnosti nemá postavenie verejného činiteľa a podanie nepravdivého znaleckého posudku nezakladá preto znaky trestného činu podľa § 158 Tr. zák. Pokiaľ znalec pred súdom, prokurátorom, vyšetrovateľom alebo vyhľadávacím orgánom, ak ko najú vyšetrovanie alebo vyhľadávanie podľa Tr. por., alebo pred štátnym notárstvom, vykonávajúcim rozhodovaciu činnosť, úmyselne uvedie pri výsluchu alebo v písomnom posudku nepravdu o podstatných skutočnos tiach, ktoré v rámci znaleckej činnosti zistil, alebo zistené podstatné skutoč nosti zatají, případne urobí v posudku nepravdivý záver, dopúšťa sa trestného činu krivej výpovede a nepravdivého znaleckého posudku podľa § 175 Tr. zák., a to prípadne v súbehu s ďalším trestným činom.

Nepravdivý posudok znalca pred inými orgánmi, resp. mimo konania pred štátnymi orgánmi pri poskytovaní odbornej pomoci v súvislosti s právnymi úkonmi organizácií alebo občanov (§ 12 ods. 2 zák. č. 36/1967 Zb.) možno podla okolností, najmä vzhľadom na úmysel a následok činu, postihovať podľa iných ustanovení osobitnej části Tr. zák. prichádzajúcich do úvahy (napr. podvod podľa § 250 Tr. zák., prípadne ako účastenstvo na tomto trest nom činu). Pozn. SR: právní názor je v zásadě použitelný i za nynější právní úpravy. Jde o možnost posouzení činu znalce podle § 346 tr. zákoníku, popř. podle § 209 trestního zákoníku. Současná právní úprava v § 346 odst. 1 tr. zákoníku má širší dosah než původní znění § 175 odst. 1 tr. zák. a lze tak vyvodit trestní odpovědnost znalce podle nynější úpravy i v případech podání nepravdivého znaleckého posudku např. pro soukromé účely. Dále srov. § 127 tr. zákoníku, v němž je vymezen okruh úředních osob; znalec mezi ně nepatří, a proto nepřichází v úvahu posouzení podle § 329 tr. zákoníku o trestném činu zneužití pravomoci úřední osoby. – č. 17/1977

– V konaní o prejednaní dedičstva pred štátnym notárom sa môže dopustiť trestného činu krivej výpovede a nepravdivého znaleckého posudku podľa § 175 Tr. zák. len osoba, ktorá je v tomto konaní vypočutá ako svedok, zna lec alebo tlmočník, aj to len v tom prípade, že vypovedá nepravdu o okolnos ti, ktorá má podstatný význam pre rozhodnutie, alebo takú okolnosť zamlčí. Osoba, ktorá v tomto konaní vystupuje ako účastník, nemôže byť páchateľom tohto trestného činu. Pozn. SR: nyní jde o řízení před notářem jako soudním komisařem, viz § 346 odst. 2 tr. zákoníku. – č. 49/1981

– Nejde o trestný čin podplácania v zmysle § 161 ods. 1 Tr. zák., ak páchateľ poskytne, ponúkne alebo sľúbi úplatok inému za to, aby pred orgánom čin ným v trestnom konaní ako svedok zamlčal okolnosť, ktorá má podstatný význam pre rozhodnutie. V takom prípade ide podľa okolností o návod na trestný čin krivej výpovede a nepravdivého znaleckého posudku podľa § 175 ods. 1 písm. b) Tr. zák. Pozn. SR: nyní jde o vztah trestných činů podle § 332 tr. zákoníku a § 346 odst. 2 písm. b) tr. zákoníku. – č. 8/1982

– Okolnost, zda obviněný uvedl jako svědek v jiné věci nepravdu, musí soud, který rozhoduje o trestném činu křivé výpovědi a nepravdivého znaleckého posudku podle § 175 odst. 2 písm. a) tr. zák., vyřešit samostatně jako před běžnou otázku ve smyslu § 9 odst. 1 tr. ř., neboť se jedná o posouzení viny obviněného, a to na podkladě srovnání výpovědi svědka se skutečností a bez ohledu na to, zda v uvedené jiné věci byla orgány činnými v trestním řízení tato výpověď vyhodnocena jako nepravdivá nebo nevěrohodná.

Posouzení svědecké výpovědi orgány činnými v trestním řízení jako nevěro hodné ještě nemusí znamenat, že se zároveň jedná o výpověď nepravdivou, protože nevěrohodnost vyjadřuje jen pochybnosti o pravdivosti takové výpo vědi, zatímco nepravdivost znamená jistotu, že tvrzení obsažené ve výpovědi je v rozporu se skutečností. Pozn. SR: nyní § 346 odst. 2 písm. a) tr. zákoníku. – č. 19/2006

– U osoby stíhané pro trestný čin křivé výpovědi a nepravdivého znaleckého po sudku podle § 175 tr. zák., která měla nepravdivě popsat okolnosti spáchání určité trestné činnosti, musí orgány činné v trestním řízení vyřešit jako před běžnou otázku (§ 9 odst. 1 tr. ř.), zda není sama jejím pachatelem. V takovém případě by nemohla být trestně odpovědná za uvedený trestný čin křivé výpo vědi a nepravdivého znaleckého posudku. Není však vyloučena její odpověd nost za jiný trestný čin, např. křivého obvinění podle § 174 tr. zák. Pozn. SR: nyní jde o vztah trestných činů podle § 346 a § 345 tr. zákoníku. – č. 59/2006

– viz Poškození cizích práv – č. 21/2007

Křivé obvinění

– Jestliže pachatel jiného lživě obviní z jednání, které nezakládá zákonné zna ky některého trestného činu podle zvláštní části tr. zák., nedopustí se trestného činu křivého obvinění.

Vyslovení pouhého podezření ze strany obviněného, že mu konkrétní oso ba odcizila peníze, nelze považovat za vědomě lživé a tedy křivé obvinění. – č. 44/1965

– Lživé obvinění jiného z trestného činu ve smyslu § 174 tr. zák. musí směřovat vůči určité osobě. Není třeba, aby tato osoba byla označena jménem. Postačí, jestliže je individualizována uvedením takových okolností, z nichž lze spo lehlivě dovodit, o kterou osobu jde. Pozn. SR: nyní § 345 tr. zákoníku. – č. 29/1988

– Pri posudzovaní viny páchateľa trestného činu krivého obvinenia podľa § 174 Tr. zák. sa nestačí zaoberať iba otázkou, či osoba, ktorú obvinil, skutočně spáchala trestný čin, prípadne či bola preň stíhaná a odsúdená. Orgány činné v trestnom konaní musia zároveň preukázať, že si páchateľ trestného činu krivého obvinenia podľa § 174 Tr. zák. bol vedomý toho, že obviňuje inú osobu nepravdivo. Pozn. SR: nyní § 345 tr. zákoníku. – č. 63/1991

– Ke spáchání trestného činu křivého obvinění podle § 174 tr. zák. se nevy žaduje existence speciálního subjektu, jako je tomu u trestného činu křivé výpovědi a nepravdivého znaleckého posudku podle § 175 tr. zák. Proto se trestného činu křivého obvinění může dopustit každý, kdo jiného lživě obviní z trestného činu v úmyslu přivodit jeho trestní stíhání, a to bez ohledu na sku tečnost, zda pachatel vystupuje v procesním postavení svědka nebo znalce. Pachatelem trestného činu křivého obvinění tudíž může být např. i ten, kdo učinil písemně nepravdivé oznámení o spáchání trestného činu jinou osobou, anebo kdo lživě obvinil jiného ze spáchání trestného činu v podaném vysvětle ní před policejním orgánem, aniž by bylo podmínkou trestnosti, že pachatel byl předem poučen o hrozbě trestního postihu za trestný čin křivého obvinění.

K dokonání trestného činu křivého obvinění rovněž není třeba, aby se pa chateli podařilo dosáhnout jeho úmyslu, tj. aby byla určitá osoba skutečně obviněna ze spáchání trestného činu nebo dokonce za něj odsouzena.

Pokud jde o časový okamžik, v němž přichází v úvahu spáchání trestného činu křivého obvinění podle § 174 tr. zák., pachatel se ho může dopustit nejen za situace, kdy orgány činné v trestním řízení ještě nezahájily trestní stíhání kon krétní osoby, nýbrž i za situace, kdy již bylo trestní stíhání takové osoby zahá jeno, neboť zákonný znak „přivodit“ jeho trestní stíhání není totožný s pojmem „zahájit“ trestní stíhání jiné osoby. Úmysl pachatele se tak může vztahovat též k tomu, aby se v již zahájeném trestním stíhání nadále pokračovalo (např. pro přísnější právní kvalifikaci skutku) nebo aby byla ve věci učiněna další rozhod nutí (např. vzetí obviněného do vazby, odsuzující rozsudek).

Jiný zvlášť závažný následek způsobený křivým obviněním ve smyslu § 174 odst. 2 tr. zák., může spočívat např. v tom, že lživě obviněná osoba byla vzata do vazby, byla odsouzena apod. Pozn. SR: nyní § 345 tr. zákoníku a ve smyslu § 345 odst. 2 písm. c) tr. zákoníku může jít o úmysl pachatele způsobit jinému vážnou újmu. – č. 56/2007

– Pachatel „jiného lživě obviní z trestného činu“ ve smyslu ustanovení o trestném činu křivého obvinění podle § 174 odst. 1 tr. zák. zpravidla oznámením takového trestného činu některému z orgánů činných v trestním řízení, avšak může se tak stát i jiným způsobem (zprostředkovaně). Rovněž lživé obvinění z trestného činu, kterého se pachatel dopustí ve sdělovacích prostředcích (např. prostřednictvím periodického tisku), je prostředkem dostatečně způsobilým k zahájení úkonů příslušnými orgány trestního řízení k prověření toho, zda byl spáchán trestný čin a jakou osobou. Není přitom podstatné, zda k trestnímu stíhání křivě obviněného nakonec skutečně dojde, či nikoliv. Rozhodující je však zjištění, zda i v tomto případě pachatel jednal se záměrem, aby jím poskytnuté nepravdivé informace přivodily jinému trestní stíhání nebo s tím byl alespoň srozuměn. Pozn. SR: nyní § 345 tr. zákoníku. – č. 35/2009

– viz Křivá výpověď a nepravdivý znalecký posudek – č. 59/2006

– viz Poškození cizích práv – č. 21/2007

Kuplířství

– K naplnění znaku „kořistí z prostituce provozované jiným“ v ustanovení § 204 tr. zák. o kuplířství se nevyžaduje, aby pachatel výslovně vyžadoval nebo vynucoval hmotný prospěch z prostituce jiného, ale postačí opakované přijímání úplaty za to, že umožňuje provozování prostituce. Pozn. SR: nyní § 189 tr. zákoníku. – č. 11/1978

– Prostitucí ve smyslu § 204 tr. zák., o trestném činu kuplířství, není jen pohlavní styk s jinými osobami za úplatu uskutečněný formou soulože, ale i všechny další formy ukájení pohlavního pudu jiné osoby stejné ho nebo opačného pohlaví tělesným stykem za úplatu. Pozn. SR: nyní § 189 tr. zákoníku. – č. 22/1995

– viz Obchodování s lidmi – č. 21/2006 – II a 57/1995

L

Lhůty

– Za den pracovního klidu ve smyslu ustanovení § 60 odst. 3 tr. ř. je třeba považovat v podmínkách pětidenního pracovního týdne i volnou sobotu. Při padne-li proto konec lhůty na volnou sobotu, pokládá se za poslední den lhůty nejbližší příští pracovní den. – č. 24/1970

– Není-li na obsílce k jednání, ke kterému je třeba podle předpisů tr. ř. obviněného předvolat, uveden přesný čas (den i hodina) jednání, nejde o předvolání podle předpisů trestního řádu a obviněnému proto nezačíná bě žet lhůta k přípravě. V takovém případě nelze konat jednání v nepřítomnosti obviněného. – č. 25/1978

– Jestliže je způsobem uvedeným v zákoně doručen opis rozhodnutí vícekrát, pro počítání lhůty k podání opravného prostředku platí doručení v pořadí první. – č. 41/1989 – III

– Zákonná forma podání ve smyslu § 59 odst. 1 věty druhé tr. ř. je dodržena i v případě, je-li podání učiněno faxem (telefaxem). Při takové formě podání je lhůta k uplatnění opravného prostředku ve smyslu § 60 odst. 1 a 3 tr. ř. za chována i tehdy, dojde-li podání příslušnému soudu v poslední den zákon né lhůty po skončení řádné pracovní doby, protože lhůta končí až ve 24.00 hodin tohoto dne. – č. 10/2004

– viz Dozor státního zástupce – č. 5/1981

– viz Hlavní líčení – č. 18/1982

– viz Opravný prostředek – č. 47/1975

– viz Podání – č. 58/2007

– viz Řízení o dovolání – č. 16/2004

– viz Řízení o odvolání – č. 22/1969 – I, č. 32/1993, 9/1975, 67/1978 a 48/1979

– viz Vazba – č. 27/1994

Lichva

– Za tíseň ve smyslu ustanovení § 253 odst. 1 tr. zák. je třeba považovat tí živou si tuaci poškozeného mimořádné povahy, která je vyvolána určitou naléhavou po třebou, jejíž uspokojení není v momentálních možnostech poškozeného. Je to např. situace, kdy v důsledku neschopnosti okamžitě splatit dříve vzniklý záva zek může poškozený přijít o celý majetek. Z hlediska posouzení trestní odpověd nosti osoby, která jedná za podmínek ustanovení § 253 tr. zák. a zneužívá tísně jiného, není vůbec podstatné, zda poškozený si takový stav tísně zapříčinil sám, nebo k němu došlo pod vlivem okolností na jeho vůli nezávislých. Pozn. SR: nyní § 218 tr. zákoníku. – č. 5/2001 – I

– Při posuzování, zda jde v případě sjednané půjčky o příslib plnění, jehož hodnota je k hodnotě vzájemného plnění v hrubém nepoměru, jak předpokládá ustanove ní § 253 odst. 1 tr. zák., je třeba zvažovat vedle hodnotového poměru vzájemných plnění i dobu, na kterou je půjčka uzavřena. Uvedený znak lze spatřovat např. v uzavření smlouvy o půjčce finanční částky 293 000 Kč na dobu tří měsíců s příslibem uhrazení smluvní odměny ve výši 131 850 Kč. Pozn. SR: nyní § 218 tr. zákoníku. – č. 5/2001 – II

– Při poskytování úvěrů a půjček existuje z hlediska požadovaných úroků ur čitá hranice, která odděluje standardní podnikatelskou činnost provozova nou v souladu s právním řádem a lichvu. Uvedenou hranicí je podle trestní ho zákona to, co lze pokládat již za hrubý nepoměr mezi vzájemnými plně ními pachatele a poškozeného ve smyslu § 253 odst. 1 tr. zák. Poskytnutí půjčky peněz s úrokem dosahujícím 70 % a více za rok pak takový hrubý nepoměr zakládá. Slib nebo poskytnutí lichvářského (hrubě nepoměrného) plnění samy o sobě nejsou trestněprávně relevantním jednáním, neboť k napl nění skutkové podstaty trestného činu lichvy se dále vyžaduje, aby pachatel současně zneužil něčí tísně, nezkušenosti nebo rozumové slabosti nebo něčí ho rozrušení. Takové jednání nenaplňuje zákonné znaky ani žádného jiného trestného činu. Pokud si pachatel nejdříve – zneužívaje tísně, nezkušenosti, rozumové slabosti nebo rozrušení poškozeného – dal slíbit plnění, jehož hodnota je v hrubém nepoměru k hodnotě vzájemného plnění, a poté tako vou pohledávku sám uplatnil, přičítá se mu z hlediska viny jen jednání po dle § 253 odst. 1 al. 1 tr. zák., nikoli (též) jednání podle § 253 odst. 1 al. 2 tr. zák. (tzv. palichva). Pozn. SR: nyní § 218 odst. 1 a odst. 1 al. 2 tr. zákoníku. – č. 52/2005

– viz Zkrácení daně, poplatku a podobné povinné platby – č. 30/2006

Listinný důkaz

– viz Konfrontace – č. 25/1993 – I

Litispendence

– K postupu súdu, ktorý zistí, že o inej části toho istého pokračujúceho trestné ho činu už bol vyhlásený rozsudok súdu prvého stupňa, ktorý však eště nie je právoplatný. Pozn. SR: právní názor je za nynější úpravy nepoužitelný v tom, že dílčí útoky pokračujícího trestného činu zákon (§ 12 odst. 12 tr. ř.) pokládá za samostatné skutky. – č. 18/1972 – II

Loupež

– Okolnost, že trestným činem loupeže nevznikla poškozenému žádná majet ková škoda, není rozhodujícím kritériem pro posouzení stupně nebezpečnos ti činu pachatele pro společnost. Pozn. SR: použitelnost judikátu je omezena tím, že nebezpečnost činu pro společnost, resp. určitý její stupeň, nepředstavují podmínku trestnosti činu – viz pojem trestný čin v § 13 odst. 1 tr. zákoníku. Jinak ovšem platí, že k trestnosti činu se u loupeže nevyžaduje vznik škody. – č. 19/1965

– Ke vztahu ustanovení § 234 tr. zák. a § 278 tr. zák.

U trestného činu loupeže podle § 234 tr. zák. je nerozhodné, zda úmysl pa chatele směřoval k trvalé dispozici s cizí věcí, jíž se násilím nebo pohrůžkou bezprostředního násilí zmocnil, nebo chtěl zmocnit. Pozn. SR: nyní jde o vztah § 173 a § 380 tr. zákoníku. – č. 41/1967

– Trestný čin lúpeže podľa § 234 ods. 1 Tr. zák. môže byť spáchaný len vtedy, ak páchateľ použitím násilia alebo hrozby bezprostredného násilia odníme inému vec, ktorá páchateľovi nenáleží. Pozn. SR: nyní § 173 tr. zákoníku. – č. 58/1967

– Použije-li pachatel trestného činu loupeže podle § 234 odst. 1 tr. zák násilí nebo pohrůžky bezprostředního násilí menší intenzity, pak tato skutečnost pouze snižuje stupeň nebezpečnosti trestného činu loupeže pro společnost. Ani výjimečně malá intenzita násilí nebo pohrůžky bezprostředního násilí není důvodem pro posouzení jednání pachatele jako trestného činu krádeže podle § 247 odst. 1 tr. zák. Pozn. SR: nyní jde o vztah těchto trestných činů uvedených v § 173 a § 205 odst. 1 tr. zákoníku. Menší intenzita násilí může být významná zejména pro posouzení povahy a závažnosti spáchaného trestného činu podle kritérií uvedených v ustanovení § 39 odst. 2 tr. zákoníku při ukládání trestů. – č. 60/1967

– Není spolupachatelstvím trestného činu loupeže, jestliže jeden ze spoluobvi něných využije k uskutečnění úmyslu zmocnit se cizí věci stavu bezbrannosti oběti, který byl bez dorozumění s ním za tím účelem vyvolán druhým ze spoluobviněných. V takovém případě přichází u prvého spoluobviněného v úvahu posouzení skutku jako pomoci k trestnému činu loupeže podle § 10 odst. 1 písm. c) a § 234 tr. zák. Pozn. SR: nyní § 24 odst. 1 písm. c) a § 173 tr. zákoníku. – č. 34/1968 – II

– Trestný čin loupeže podle § 234 odst. 1 tr. zák. je dokonán již užitím násilí nebo pohrůžky bezprostředního násilí proti někomu v úmyslu zmocnit se cizí věci, aniž by bylo třeba, aby tento úmysl byl uskutečněn. Tedy, i když pacha tel po použití násilí dobrovolně upustí od uskutečnění svého úmyslu zmocnit se cizí věci, trestnost trestného činu loupeže podle § 234 odst. 1 tr. zák. neza niká podle § 8 odst. 3 tr. zák., protože čin byl již dokonán. Pozn. SR: nyní § 173 tr. zákoníku. K zániku trestnosti pokusu srov. § 21 odst. 3 tr. zákoníku. – č. 37/1970

– Použití násilí nebo pohrůžky bezprostředního násilí je u trestného činu loupe že podle § 234 odst. 1 tr. zák. prostředkem k zmocnění se cizí věci; musí proto k nim dojít před zmocněním se cizí věci. Jestliže dojde k použití násilí nebo pohrůžky bezprostředního násilí po dokonaném zmocnění se cizí věci, může to zakládat za podmínek § 88 tr. zák. toliko okolnost podmiňující pou žití vyšší trestní sazby podle § 247 odst. 2 písm. c) tr. zák., jestliže pachatel použil násilí nebo pohrůžky bezprostředního násilí proto, aby si cizí věc, které se zmocnil, uchoval. Pozn. SR: nyní jde o rozlišení trestných činů loupeže podle § 173 tr. zákoníku a krádeže podle § 205 odst. 1 písm. c) tr. zákoníku. Dále srov. § 58 odst. 1 tr. zákoníku, neboť tr. zákoník nepřevzal ustanovení § 88 odst. 1 tr. zák., takže nedostatek materiální podmínky pro použití vyšší trestní sazby lze případně zohlednit v rámci ustanovení o mimořádném snížení trestu odnětí svobody. – č. 31/1971

– K rozlišovaniu trestného činu lúpeže podľa § 234 ods. 1 tr. zák. a trestného činu krádeže podľa § 247 ods. 1 Tr. zák.

Neočakávané vytrhnutie veci z ruky eště nie je násilím v zmysle § 234 ods. 1 Tr. zák. a preto privlastnenie si cudzej veci tým, že sa jej páchateľ zmocní týmto spôsobom, ešte nie je lúpežou podľa § 234 ods. 1 Tr. zák. Za násilie v zmysle § 234 ods. 1 Tr. zák. by však už bolo treba považovať také počína nie páchateľa, pri ktorom páchateľ prekonáva odpor napadnutého napr. tým, že vecou myká (česky „cloumá“). Pozn. SR: nyní jde o rozlišení § 173 odst. 1 a § 205 tr. zákoníku. – č. 19/1972

– Ak páchateľ použije násilie síce proti viacerým osobám, ale s úmyslom zmocniť sa len jednej cudzej veci, spácha len jeden a nie viaceré trestné činy lúpeže podľa § 234 Tr. zák. Pozn. SR: nyní podle § 173 tr. zákoníku. – č. 15/1973 – I

– Peníze z předané výhry v karetní hře jsou ve vztahu k tomu, kdo prohrál a plnil, cizí věcí ve smyslu ustanovení § 234 odst. 1 a § 247 odst. 1 tr. zák. Peníze z nepředané výhry v karetní hře jsou ve vztahu k tomu, kdo vyhrál, cizí věcí ve smyslu ustanovení § 234 odst. 1 a § 247 odst. 1 tr. zák. Pozn. SR: nyní srov. § 173 odst. 1 a § 205 odst. 1 tr. zákoníku. – č. 13/1976

– Pachatel, který se bezprostředně po krádeži podle § 247 odst. 1 tr. zák., po kouší uchovat si věc násilím nebo pohrůžkou bezprostředního násilí a sou časně pojme úmysl zmocnit se tímto způsobem dalších věcí, dopouští se trestného činu krádeže podle § 247 odst. 1 a odst. 2 písm. c) tr. zák., a trestného činu loupeže podle § 234 odst. 1 tr. zák. Pozn. SR: nyní jde o § 173 odst. 1 a § 205 odst. 1 písm. c) tr. zákoníku. – č. 51/1976 – II

– U trestného činu loupeže podle § 234 odst. 1 tr. zák. je nerozhodné, zda pachatel, který užije násilí nebo pohrůžky bezprostředního násilí v úmyslu zmocnit se cizí věci, si takovou věc chtěl přivlastnit, zničit ji, převést na jiného nebo ji jen přechodně užívat. Pozn. SR: nyní jde o § 173 tr. zákoníku. – č. 51/1976 – III

– Jestliže se pachatel s použitím násilí nebo pohrůžky bezprostředního násilí zmocní věci jen za účelem jejího přechodného užívání, nemůže vyšší hodnota věci (kolem 20 000 Kč) odůvodnit sama o sobě použití vyšší trestní sazby podle § 234 odst. 2 písm. b) tr. zák. Pozn. SR: nyní jde o otázku posouzení podle § 173 odst. 2 písm. c), popř. odst. 3 tr. zákoníku. K hodnotě věci jako kvalifikačnímu znaku srov. § 138 tr. zákoníku. – č. 51/1976 – IV

– Užije-li pachatel proti jinému násilí nebo hrozby bezprostředního násilí v úmyslu zmocnit se klíčů od motorového vozidla proto, aby vozidlo ne oprávněně užíval, dopustí se dokonaného trestného činu loupeže podle § 234 odst. 1 tr. zák., i když od zmocnění se klíčů pak upustí proto, že poškozený pod vlivem násilí, popř. hrozby bezprostředního násilí pachatele sveze na žádané místo (shodně též č. 1/1980). Pozn. SR: nyní jde o § 173 odst. 1 tr. zákoníku. – č. 62/1978

– Za násilí ve smyslu § 234 odst. 1 tr. zák. soudy správně považují použití fyzické síly k překonání nebo zamezení kladeného nebo očekávaného odporu. Není podmínkou, aby napadený kladl odpor, např. když si je vědom fyzické převahy útočníka nebo útočníků a z obavy před dalším násilím odpor raději vůbec neprojevuje a plně se podrobuje vůli pachatele.

Násilí zpravidla směřuje proti tomu, kdo má věc u sebe; lze je však spáchat i proti jiné osobě nebo věci, pokud je prostředkem nátlaku na vůli poškoze ného.

Násilí proti osobě je především útok přímo proti tělu napadeného, i když nemá za následek újmu na zdraví. Dojde-li k ublížení na zdraví, je újma na zdraví ve smyslu § 221 odst. 1 tr. zák. již zahrnuta ve skutkové podstatě trestného činu loupeže podle § 234 odst. 1 tr. zák. a jednočinný souběh těchto trestných činů je vyloučen. Byla-li loupežným útokem způsobena těžká újma na zdraví (§ 89 odst. 7 tr. zák.), ať z nedbalosti nebo úmyslně, zakládá to okolnost podmiňující použití vyšší trestní sazby podle § 234 odst. 2 písm. b) tr. zák. Způsobení smrti z nedbalosti se posoudí podle § 234 odst. 3 tr. zák. Jde-li o tzv. loupežnou vraždu, tj. byla-li při loupeži způsobena smrt úmysl ně, po užije se souběh trestného činu vraždy podle § 219 tr. zák. a loupeže podle § 234 odst. 1 a 3 tr. zák. Násilí musí být prostředkem nátlaku na vůli napadeného. Proto nenadálé vytržení věci z ruky není loupeží podle § 234 odst. 1 tr. zák., ale pouze krádeží podle § 247 odst. 1 tr. zák.

Avšak jestliže napadený pevně věc svírá a snaží se klást odpor, který pachatel násilím pře konává např. tím, že věcí cloumá, aby se jí již proti projevované vůli napade ného zmocnil, jde o loupež. Pozn. SR: nyní jde o výklad k ustanovením § 173 odst. 1, odst. 2 písm. b) a odst. 4 tr. zákoníku a vztah těchto ustanovení k trestným činům podle § 140, § 146 a § 205 odst. 1 tr. zákoníku. Jednočinný souběh trestného činu vraždy podle § 140 odst. 1 a odst. 3 písm. j) tr. zákoníku a trestného činu loupeže podle § 173 odst. 1 a 4 tr. zákoníku je nyní vyloučen – viz č. 27/1992. K pojmu ublížení na zdraví a těžká újma na zdraví srov. definici v ustanovení § 122 odst. 1 a 2 tr. zákoníku. – č. 1/1980

– Pohrůžka bezprostředního násilí je pohrůžka takovým násilím, které má být vykonáno ihned, nepodrobí-li se napadený vůli útočníka. Jestliže se pachatel chce zmocnit cizí věci a užije k tomu pohrůžky násilí, tj. násilí, které se má uskutečnit teprve v budoucnosti, jde o trestný čin vydírání podle § 235 tr. zák. Násilí, jímž se hrozí, může směřovat jak proti tomu, kdo má věc u sebe, tak proti jiné osobě nebo věci, pokud je pohrůžka takovým násilím prostřed kem nátlaku na vůli poškozeného.

Pohrůžka bezprostředního násilí je zpravidla vyjádřena výslovně, ale stačí i konkludentní jednání, je-li z něho a ostatních okolností zřejmo, že násilí se uskuteční ihned, nepodrobí-li se napadený vůli pachatele. Pozn. SR: nyní srov. § 175 tr. zákoníku. – č. 1/1980

– Zmocněním se věci se rozumí, že si pachatel zjedná možnost volně s věcí nakládat s vyloučením toho, kdo ji měl dosud ve své moci. Napadaný nemusí být vlastníkem věci, stačí, že ji má ve své dispozici např. proto, že mu věc byla půjčena, svěřena spod. Pro pachatele musí jít o cizí věc. Jestliže pacha tel odejme jinému násilím nebo pohrůžkou bezprostředního násilí věc, která mu patří a kterou předtím napadenému svěřil, jde o vydírání podle § 235 tr. zák. Pachatel se věci zmocní, nejen když ji sám napadenému odejme, ale i když mu ji napadený pod vlivem násilí nebo pohrůžky bezprostředního ná silí sám vydá. Není rozhodné, zda si pachatel chtěl věc přivlastnit nebo ji jen přechodně užívat, popř. jinak s ní naložit, např. odevzdat jiné osobě, zničit ji apod. Pozn. SR: nyní § 175 tr. zákoníku. – č. 1/1980

– Zmocní-li se pachatel věci v úmyslu trvale s ní disponovat, je škodou způso benou trestným činem loupeže hodnota (cena) věci. Jestliže se však pachatel zmocnil věci jen za účelem přechodného užívání, hodnota odňaté věci ne představuje sama o sobě bez dalšího škodu způsobenou trestným činem lou peže; škodou zde může být především poškození věci způsobené při užívání, např. poškození motorového vozidla při dopravní nehodě, která nastala v průběhu jeho přechodného užívání apod. To může mít význam zejména při po užití znaku „značná škoda“, který podmiňuje použití vyšší trestní sazby po dle § 234 odst. 2 písm. b) tr. zák. Pozn. SR: nyní jde o § 173 odst. 2 písm. c) tr. zákoníku. – č. 1/1980

– Z hlediska naplnění formálních znaků skutkové podstaty trestného činu lou peže podle § 234 odst. 1 tr. zák. hodnota věci není rozhodná, ba není rozhodné ani to, že poškozenému nevznikla žádná majetková škoda, protože např. neměl žádnou věc u sebe apod. Tato okolnost není jediným rozhodujícím kritériem ani z hlediska materiálního znaku trestného činu, tj. z hlediska stup ně nebezpečnosti činu pro společnost, neboť ustanovení § 234 tr. zák. chrání dva zájmy, a to jednak majetek, jednak svobodu rozhodování.

V praxi se však vyskytují případy, kdy oba tyto zájmy jsou zasaženy málo významným způsobem, tedy kdy oba znaky jednání popsaného v ustanovení § 234 odst. 1 tr. zák. jsou naplněny s malou či dokonce nepatrnou intenzitou. Stupeň nebezpečnosti takových činů pro společnost je třeba hodnotit z hle diska § 3 odst. 2 a 4 a § 75 tr. zák., nejen se zřetelem k intenzitě těchto znaků, ale i se zřetelem ke všem ostatním objektivním a subjektivním souvislostem. Zejména je třeba hodnotit, zda pachatel měl či neměl v úmyslu násilí nebo pohrůžku bezprostředního násilí podle potřeby stupňovat, zda přitom užil zbraně, zda útok byl namířen vůči osobě fyzicky slabé (např. vůči dítěti, staré osobě apod.) a zda úmysl pachatele směřoval ke zmocnění se věci nepatrné hodnoty či věci vyšší hodnoty; dále je třeba hodnotit osobu pachatele, okol nosti, za nichž byl čin spáchán, zda jde o ojedinělý exces nebo naopak o jed nání opakované, které je projevem agresívní povahy pachatele apod. Pozn. SR: nyní jde o § 173 tr. zákoníku. Tr. zákoník sice opouští materiální podmínku trestnosti činu a vychází z formální definice trestného činu (§ 13 odst. 1), ovšem s materiálním korektivem uplatňování trestní odpovědnosti vyjádřeným v ustanovení § 12 odst. 2 tr. zákoníku. Z tohoto pohledu jsou právní názory judikátu, byť v omezené podobě, uplatnitelné i za účinnosti nového tr. zákoníku. – č. 1/1980

– Násilí nebo pohrůžka bezprostředního násilí jsou prostředkem ke zmocnění se cizí věci; musí tedy předcházet zmocnění se věci. Užije-li pachatel násilí nebo pohrůžky bezprostředního násilí potom, co se věci zmocnil, aby si věc uchoval, zakládá to okolnost podmiňující použití vyšší trestní sazby podle § 247 odst. 2 písm. c) tr. zák. Avšak jestliže pachatel v průběhu takto usku tečňovaného násilí pojme úmysl zmocnit se dalších věcí, dopustí se současně trestného činu loupeže podle § 234 tr. zák. Pozn. SR: nyní jde o rozlišení těchto trestných činů uvedených v ustanovení § 173 a § 205 odst. 1 písm. c) tr. zákoníku. – č. 1/1980

– Trestný čin loupeže podle § 234 odst. 1 tr. zák. je dokonán užitím násilí nebo pohrůžky bezprostředního násilí v úmyslu zmocnit se cizí věci, nevyžaduje se však, aby se pachateli podařilo tento úmysl uskutečnit. Proto jde o doko naný trestný čin loupeže i tehdy, když se pachateli nepodařilo zmocnit se cizí věci, např. proto, že poškozený nic u sebe neměl, že pachatel byl vyrušen, ba i tehdy, když dobrovolně po užití násilí nebo pohrůžky bezprostředního násilí v uvedeném úmyslu sám od dalšího jednání upustil. Pozn. SR: nyní jde o § 173 odst. 1 tr. zákoníku. – č. 1/1980

– Jinak je ovšem třeba posuzovat případy, kdy pachatel zamýšlí zmocnit se věci v hodnotě dosahující nebo převyšující částku 20 000 Kč, tj. má v úmyslu způsobit trestným činem loupeže značnou škodu ve smyslu § 234 odst. 2 písm. b) tr. zák., avšak tento úmysl se mu nepodaří uskutečnit, např. proto, že napadený měl u sebe menší částku, než pachatel předpokládal, pachateli se nepodařilo takovou částku napadenému odejmout apod. Tzv. kvalifikova ná skutková podstata trestného činu, tj. znaky základní skutkové podstaty i znaky okolnosti podmiňující použití vyšší trestní sazby tvoří jeden celek. Pro dokonání takového kvalifikovaného trestného činu se proto vyžaduje, aby byly naplněny všechny tyto znaky, tedy jak znaky základní skutkové podstaty, tak i znaky podmiňující použití vyšší sazby, které přistupují ke zna kům základní skutkové podstaty. V uvedených případech jde tedy jen o po kus loupeže po dle § 8 odst. 1 a § 234 odst. 1 a odst. 2 písm. b) tr. zák. Pozn. SR: nyní srov. § 21 odst. 1 k § 173 odst. 1 a odst. 2 písm. c) tr. zákoníku a k pojmu „značná škoda“ viz § 138 odst. 1 tr. zákoníku, tj. vyžaduje se částka ve výši nejméně 500 000 Kč. – č. 1/1980

– Trestný čin loupeže podle § 234 tr. zák. je speciální v poměru k trestnému činu vydírání podle § 235 tr. zák., když cíl i prostředky k jeho dosažení jsou u loupeže užší. Pozn. SR: nyní jde o rozlišení § 173 a § 175 tr. zákoníku. – č. 1/1980

– K dokonání trestného činu loupeže podle § 234 odst. 1 tr. zák. postačí užití násilí nebo pohrůžky bezprostředního násilí proti někomu v úmyslu zmocnit se cizí věci. Jestliže však úmysl pachatele směřoval k tomu, aby zmocněním se věci způ sobil značnou škodu, avšak k takovému následku nedojde, jsou jeho jedná ním naplněny jen znaky pokusu trestného činu loupeže podle § 8 odst. 1 a § 234 odst. 1 a odst. 2 písm. b) tr. zák. Pozn. SR: nyní § 21 odst. 1 a § 173 odst. 1 a odst. 2 písm. c) tr. zákoníku. – č. 2/1980

– Ani výjimečně malá intenzita násilí nemůže být důvodem pro kvalifikaci činu jako trestného činu krádeže podle § 247 tr. zák., protože o takový trestný čin může jít jen v případě, že se pachatel zmocní cizí věci bez použití jakého koliv násilí, resp. pohrůžky bezprostředního násilí. Nižší intenzita násilí pou ze snižuje stupeň nebezpečnosti trestného činu loupeže pro společnost, což lze vyjádřit při ukládání trestu. Pozn. SR: nyní jde o rozlišení § 173 a § 205 tr. zákoníku. – č. 55/1980

– O trestný čin loupeže podle § 234 odst. 1 tr. zák. jde, jestliže pachatel jedná v úmyslu zmocnit se cizí věci v bezprostřední časové návaznosti na užité násilí nebo pohrůžky bezprostředního násilí. Jestliže však pachatel užije ná silí nebo pohrůžky bezprostředního násilí v úmyslu donutit poškozeného, aby mu vydal věc někdy v budoucnosti, jde o trestný čin vydírání podle § 235 odst. 1 tr. zák. Pozn. SR: nyní jde o rozlišení § 173 odst. 1 a § 175 odst. 1 tr. zákoníku. – č. 30/1981

– Obmedzovanie osobnej slobody vykonané násilným útokom obvineného vô či poškodenému s úmyslom zmocniť sa cudzej veci zakladá znaky trestného činu lúpeže podľa § 234 Tr. zák. a nie trestného činu obmedzovania osobnej slobody podľa § 231 ods. 1 a 2 Tr. zák. v jednočinnom súbehu s pokusom trestného činu krádeže podľa § 8 ods. 1 a § 247 Tr. zák.

Pre kvalifikáciu trestného činu lúpeže v zmysle § 234 ods. 1 Tr. zák. nie je rozhodujúce, že páchateľ koná v úmysle zmocniť sa cudzej veci, ktorá však patrí inej osobe, než je osoba, voči ktorej používa násilie alebo hrozbu bez prostredného násilia. Pozn. SR: nyní jde o vztah trestných činů uvedených v § 173 odst. 1, § 171 odst. 1 a 2 a § 21 odst. 1 k § 205 tr. zákoníku. – č. 44/1986

– Keď páchateľ – účtujúci čašník použije násilie proti hosťovi reštaurácie, aby sa zmocnil jeho hodiniek so zámerom získať zálohu na útratu s tým, že po jej zaplatení hodinky vráti, naplňuje znaky skutkovej podstaty trestného činu lúpeže podľa § 234 ods. 1 Tr. zák. Pozn. SR: nyní jde o § 173 odst. 1 tr. zákoníku. – č. 14/1987

– Konanie páchateľa, ktorý sa násilím alebo hrozbou bezprostredného násilia proti inému zmocní cudzieho motorového vozidla s úmyslom prechodně ho používať, možno posúdiť len ako trestný čin lúpeže podla § 234 ods. 1 Tr. zák. a nie aj ako trestný čin neoprávneného používania cudzieho motorového vozidla podľa § 209a Tr. zák. Jednočinný súbeh týchto trestných činov je vylúčený. Pozn. SR: nyní jde o vyloučení souběhu trestného činu loupeže podle § 173 tr. zákoníku s trestným činem neoprávněného užívání cizí věci podle § 207 tr. zákoníku. – č. 15/1987

– Väčšiu pozornosť si zasluhuje iba právny názor, ktorý sa opakovane vyskytol pri hodnotení tzv. drobných lúpeží. Súdy tieto konania, pri ktorých sú formálne znaky trestného činu lúpeže naplnené v malej intenzite, posudzujú ako trestný čin vydierania podľa § 235 ods. 1 Tr. zák.

Uvedené riešenie prípadov drobných lúpeží vzbudzuje pochybnosti.

Trestný čin lúpeže je v pomere špeciality k trestnému činu vydierania. Záko nodárca vyčleňuje z možných útokov proti slobode rozhodovania človeka za použitia násilia alebo hrozby násilia určitú skupinu, ktorú pokladá za spolo čensky najnebezpečnějšiu. Robí to vytvorením skutkovej podstaty trestného činu lúpeže predovšetkým s pomocou formálneho znaku, ktorého podstatou je, aby útok proti slobode smeroval zároveň aj k zmocneniu sa cudzej veci. Pokiaľ ide o útoky obmedzujúce sa len na hrozbu násilia, musí ísť o hrozbu bezprostredného násilia. Preto ak určité konanie vykazuje znaky skutkovej podstaty trestného činu lúpeže, treba podradiť toto konanie pod uvedené zákonné ustanovenie. V žiad nom případe nemožno prostredníctvom hodnotenia materiálneho znaku trest ného činu zamieňať jeho formálne znaky za znaky inej skutkovej podstaty, upravovať ich či doplňoval. Takýto postup je v zrejmom rozpore s požiadav kami zákonnosti a nevyhnutne oslabuje právnu istotu spoločnosti. Pokiaľ teda nastane situácia, že konkrétne okolnosti v prípade, keď konanie páchateľa naplňuje formálne znaky trestného činu lúpeže, znižujú výrazne stupeň spo ločenskej nebezpečnosti činu, treba skúmať, či tento stupeň nie je malý v zmysle § 75 Tr. zák., resp. nepatrný v zmysle § 3 ods. 2 Tr. zák. Ak sa dospeje k záveru, že to tak je, nemôže ísť o trestný čin lúpeže ani o žiadny iný miernejší trestný čin (porov. č. 1/1980). Takéto konanie by, prav da, mohlo byť napr. priestupkom, ktorý by riešil vo svojej kompetencii príslušný národný výbor (nyní zpravidla příslušný obecní či městský úřad). Naopak, ak je stupeň nebezpečnosti činu okolnosťami prípadu síce značne znížený, ale nie až na hranicu požadovanú v § 75 Tr. zák., resp. § 3 ods. 2 Tr. zák., nedovoľuje zákon iné riešenie, než podradiť posudzované konanie pod presne zodpovedajúcu skutkovú podstatu a kvalifikovať ho ako trestný čin lúpeže podľa § 234 Tr. zák. Skutočnosti, že stupeň spoločenskej nebezpečnosti činu je v dôsledku určitých výnimočných okolností výrazne znížený, možno dať adekvátny výraz použitím riadnych zákonných prostried kov, napr. uložením trestu s použitím § 40 Tr. zák. Pozn. SR: nynější tr. zákoník opouští materiální podmínku trestnosti činu a vychází z formální definice trestného činu (§ 13 odst. 1) s materiálním korektivem uplatňování trestní odpovědnosti vyjádřeným v ustanovení § 12 odst. 2 tr. zákoníku. Z tohoto pohledu jsou právní názory judikátu, byť v omezené podobě, uplatnitelné i za účinnosti nového tr. zákoníku. Jde o rozlišení trestných činů nyní uvedených v § 173 odst. 1 a § 175 odst. 1 tr. zákoníku. K mimořádnému snížení trestu odnětí svobody srov. § 58 tr. zákoníku. – č. 39/1987 (s. 194–196)

– Vymáhanie okamžitého zaplatenia pohľadávky použitím násilia alebo hrozby bezprostredného násilia napĺňa znaky objektívnej stránky skutkovej podstaty trestného činu lúpeže podľa § 234 Tr. zák.

Neodovzdané peniaze predstavujúce nezaplatenú cenu poskytnutej služby sú vo vzťahu k tomu, kto službu poskytol, cudzou vecou v zmysle § 234 ods. 1, príp. § 247 ods. 1 a 2 Tr. zák. Pozn. SR: nyní jde o § 173 a § 205 tr. zákoníku. – č. 33/1991 – I

– Jednání pachatele, který s úmyslem krást vnikne do rodinného domku, kde násilím donutí majitelku domku, aby mu vydala částku 700 Kč a potom z domku odcizí dal ší věci, využívaje toho, že byl předchozím jednáním vyloučen odpor poškozené, lze posoudit jen jako trestný čin loupeže podle § 234 odst. 1 tr. zák. a nikoli též jako trest ný čin krádeže podle § 247 odst. 1 tr. zák. Pozn. SR: nyní jde o rozlišení § 173 odst. 1 a § 205 odst. 1 tr. zákoníku. – č. 16/1993 – I

– K posuzování jednání pachatele pokračujícího trestného činu loupeže spáchaného několika úto ky, z nichž jedním se pachateli nepodařilo zmocnit se cizí věci: V případě, kdy škoda již způso bená ani spolu se škodou, kterou pachatel zamýšlel způsobit, nedosáhne výše značné škody, jde o dokonaný trestný čin loupeže podle § 234 odst. 1 tr. zák. V případě, kdy škoda již způsobená teprve spolu se škodou, kterou pachatel zamýšlí způsobit, dosáhne výše značné škody, jde o po kus trestného činu loupeže podle § 8 odst. 1 a § 234 odst. 1 a odst. 2 písm. b) tr. zák. V případě, kdy již způsobená škoda sama dosahuje výše značné škody a ani spolu se škodou, kterou pachatel za mýšlí způsobit, nedosáhne výše škody velkého rozsahu, jde o trestný čin loupeže podle § 234 odst. 1 a odst. 2 písm. b) tr. zák. dílem dokonaný, dílem nedokonaný ve stadiu pokusu podle § 8 odst. 1 tr. zák., a to i za okolností, že pachatel útokem, který se mu nepodařilo dokončit, chtěl získat věc, jejíž hodnota nedosahovala sama o sobě výše značné škody. Pozn. SR: nyní jde o posouzení činu podle ustanovení § 173 odst. 1, dále podle § 21 odst. 1, § 173 odst. 1 a odst. 2 písm. c) tr. zákoníku, popř. podle § 173 odst. 1 a odst. 2 písm. c) tr. zákoníku dílem dokonaného, dílem ve stadiu pokusu podle § 21 odst. 1 tr. zákoníku. – č. 15/1996 – I

– Násilím proti jinému ve smyslu § 234 odst. 1 tr. zák. je především útok pří mo proti tělu napadené osoby, a to zpravidla proti tomu, kdo má věc, které se pachatel chce tímto způsobem zmocnit, u sebe.

Násilí podle tohoto ustanovení je však užito proti jinému i tehdy, když pa chatel fyzickou silou působí na věc, která jako překážka napadenou osobu chrání před přímým útokem, pokud odstraňování této překážky je současně prostředkem nátlaku na vůli napadeného, přičemž pachatel tak činí v úmys lu násilím se zmocnit věci, kterou má napadený ve svém držení (např. pa chatel útočí na sklo a dveře automobilu, v němž je napadená osoba uzamče na, aby se zmocnil její věci). Pozn. SR: nyní jde o § 173 odst. 1 tr. zákoníku. – č. 13/2005

Jednání pachatele, který se zmocní cizí věci tím, že převezme v prodejně před zaplacením zboží a na výzvu prodavače k jeho zaplacení reaguje tím, že po užije proti prodavači sprej se slzotvornou látkou, kterou mu nastříká do očí, a poté z prodejny se zbožím uprchne, naplňuje znaky trestného činu loupeže podle § 234 odst. 1 tr. zák., a nikoliv trestného činu krádeže podle § 247 odst. 1 písm. c) tr. zák. Pozn. SR: nyní jde o rozlišení § 173 odst. 1 a § 205 odst. 1 písm. c) tr. zákoníku. – č. 41/2005

– Jednání pachatele spočívající v uzamčení poškozeného ve vozidle, které není doprovázeno projevy použití fyzické síly nebo pohrůžky bezprostředního po užití fyzického násilí proti němu a nejde přitom ani o uvedení do stavu bez brannosti lstí, není užitím násilí a ani užitím pohrůžky bezprostředního násilí ve smyslu zákonných znaků trestného činu loupeže podle § 234 odst. 1 tr. zák. Takové jednání nelze proto kvalifikovat jako trestný čin loupeže, byť by i smě řovalo ke zmocnění se cizí věci. Přichází však v úvahu jeho posouzení jako trestného činu omezování osobní svobody podle § 231 odst. 1 tr. zák., popř., bude-li shledán znak pohrůžky jiné těžké újmy, jako trestného činu vydírání podle § 235 odst. 1 tr. zák. Pozn. SR: nyní jde o rozlišení trestných činů uvedených v § 171 odst. 1, § 173 odst. 1 a § 175 odst. 1 tr. zákoníku. – č. 26/2006

– Skutečnost, že mladistvý je členem společné domácnosti spolu se svými ro diči a tito mají vůči němu vyživovací povinnost, neznamená, že by určitá část jejich majetku byla ve vlastnictví mladistvého.

Požadoval-li tedy mladistvý na svých rodičích vydání finančních prostřed ků pod pohrůžkou násilí, dopustil se provinění loupeže podle § 234 odst. 1 tr. zák., neboť tyto finanční prostředky byly pro něj věcí cizí. Pozn. SR: nyní jde o § 173 tr. zákoníku. – č. 39/2007

– Totožnost skutku ve smyslu § 220 odst. 1 tr. ř. je zachována i v případě odlišného jednání obviněného při alespoň částečně shodném následku, jímž se rozumí konkrétní následek, nikoli určitý typ následku (viz rozhodnutí pod č. 1/1996 – I Sb. rozh. tr.).

Je-li tímto následkem porušení zájmu na ochraně majetku projevující se ve vzniku škody určité osobě, pak z hlediska totožnosti skutku není rozhodné, zda k této škodě došlo tím, že předmět pachatelova útoku, jímž byly cizí peníze v hotovosti, pachatel získal přímo od jejich vlastníka anebo od osoby, která je měla u sebe na základě svěření ze strany vlastníka (např. jako jeho zaměstnanec).

Totožnost skutku je pak zachována i v případě, kdy se oproti obžalobě zjistí, že obviněný se nezmocnil cizích peněz, které měla určitá osoba u sebe, po násilném útoku vůči ní, tj. trestným činem loupeže podle § 234 odst. 1 tr. zák., ale získal tytéž cizí peníze poté, co tuto osobu uvedl v omyl příslibem plnění, které jí neposkytl, ač za něj dostal peníze, tj. trestným činem podvodu podle § 250 odst. 1 tr. zák. Pozn. red.: nyní jde o ustanovení § 173 a § 209 tr. zákoníku. – č. 21/2010

– viz Krádež – č. 24/1983

– viz Mladistvý – č. 16/1982 (s. 95)

– viz Opilství – č. 11/1998

– viz Organizovaná skupina – č. 53/1976 – II, 1/1980 a 45/1986

– viz Pokus – č. 53/1976 – I

– viz Pomoc – č. 1/1980 a 59/2005

– viz Souběh – č. 41/1976 a 34/2007

– viz Spolupachatelství – č. 67/1971 – II, 1/1980 (s. 18), 18/1994 a 23/1994

– viz Škoda – č. 18/1993

– viz Totožnost skutku – č. 52/1979 a 17/1993

– viz Vražda – č. 27/1992

M

Manko

– Je-li předmětem trestního stíhání vznik manka, musí být už v přípravném řízení objasněn způsob a příčiny jeho vzniku, jakož i podíl pachatele na tom. – č. 45/1967 – III

Maření výkonu úředního rozhodnutí a vykázání (dříve též Přečin podle § 7 zák. č. 150/1969 Sb.)

– Trestem ve smyslu ustanovení § 171 odst. 1 písm. e) tr. zák. třeba rozumět i trest zákazu činnosti, spočívající v zákazu řízení motorových vozidel. Závažnost jednání třeba posuzovat podle jeho povahy, rozsahu, intenzity, tr vání a následků ve vztahu ke stupni porušení zájmu chráněného cit. ustano vením trestního zákona. Vědomí pachatele, že jedná proti výroku soudu o tres tu zákazu činnosti, samo o sobě ještě nestačí k odůvodnění jeho úmyslu [§ 4 písm. a) nebo b) tr. zák.] zmařit účel tohoto trestu. Pozn. SR: nyní § 337 odst. 1 písm. a) tr. zákoníku. – č. 12/1967

– V ustanovení § 171 odst. 1 písm. a) tr. zák. nie je zahrnuté také konanie, keď niekto zmarí alebo podstatne sťaží výkon rozhodnutia štátneho orgánu tým, že neodstráni vec, ktorej sa rozhodnutia týka. Preto ak výkon úradné ho rozhodnutia spočíva v tom, že konkrétna vec je odstránená, nie je kona ním, ktoré naplňuje znaky trestného činu marenia výkonu úradného rozhod nutia podľa § 171 ods. 1 písm. a) Tr. zák., keď niekto túto odstránenú vec uvedie do pôvodného stavu, aký bol pred výkonom rozhodnutia. Pozn. SR: nyní § 337 odst. 3 písm. a) tr. zákoníku. – č. 9/1969

– Výzva orgánu SNB při provádění osobní prohlídky předložit všechny věci, které má pachatel u sebe, není rozhodnutím, jehož výkon by byl chráněn ustanovením § 171 tr. zák. Nejde proto o trestný čin maření výkonu úředního rozhodnutí podle § 171 odst. 2 písm. a) tr. zák., jestliže pachatel při osobní prohlídce zatají, že má u sebe zbraň. Pozn. SR: nyní § 337 odst. 3 písm. a) tr. zákoníku a policejní orgán – § 83b tr. ř. – č. 47/1970 – IV

– Marenie alebo sťažovanie výkonu protialkoholického liečenia nariadeného iným orgánom ako súdom nezakladá prečin podľa § 7 písm. c) zák. č. 150/1969 Zb. Také konanie možno postihnúť len ako priestupok podľa § 13 písm. c) zák. č. 60/1961 Zb. Pozn. SR: nyní se vyslovený právní názor vztahuje k trestnému činu podle § 337 odst. 1 písm. i) tr. zákoníku. Srov. dále § 30 odst. 1 písm. c) zák. č. 200/1990 Sb., o přestupcích. – č. 58/1971

– Pachatelem trestného činu maření výkonu úředního rozhodnutí podle § 171 odst. 3 tr. zák. nemůže být nezletilý, o jehož výchovu jde. Pozn. SR: nyní § 337 odst. 4 tr. zákoníku. – č. 8/1972

– Rozhodnutí soudu o styku rodičů s dětmi je rozhodnutím o výchově nezleti lých dětí ve smyslu ustanovení § 171 odst. 3 tr. zák. Pozn. SR: nyní § 337 odst. 4 tr. zákoníku. – č. 4/1973

– Marenie alebo sťažovanie výkonu ústavnej výchovy nariadenej súdom podľa § 45 ods. 2 Zákona o rodine zo strany mladistvého, o výchovu ktorého ide, nezakladá znaky prečinu podľa § 7 písm. c) zák. č. 150/1969 Zb. Pozn. SR: nyní se vyslovený právní názor vztahuje k trestnému činu podle § 337 odst. 1 písm. i) tr. zákoníku. – č. 32/1975

– Jestliže odsouzený se zdržuje v obvodě, na který se vztahuje trest zákazu pobytu, za tím účelem, aby projednal záležitosti svého občanského průkazu a pomoc sociálního kurátora, nejedná v rozporu se zákazem „bez vážného dů vodu“ ve smyslu § 7 písm. a) zák. č. 150/1969 Sb. Pozn. SR: nyní ve smyslu § 337 odst. 1 písm. c) tr. zákoníku. – č. 46/1975

– Konanie účastníka, ktorý nerešpektuje predbežné opatrenie nariadené súdom v občianskoprávnom konaní podľa § 76 ods. 1 písm. f) O. s. p., aby sa nepo kračovalo v stavbe domu, nezakladá znaky prečinu marenia výkonu úradné ho rozhodnutia podľa § 7 písm. b) zák. č. 150/1969 Zb. Porušovanie povin nosti, vyplývajúcej z tohto predbežného opatrenia, nemá povahu výkonu za kázanej činnosti v zmysle citovaného zákonného ustanovenia. Pozn. SR: nyní srov. § 337 odst. 1 písm. a) tr. zák. – č. 15/1976

– Řízení motorového vozidla po vykonání trestu zákazu činnosti spočívající v řízení motorového vozidla nezakládá znaky přečinu maření výkonu úřed ního rozhodnutí podle § 7 písm. b) zák. č. 150/1969 Sb., i když pachatel řídil vozidlo, aniž mu byl vrácen řidičský průkaz zadržený orgánem Veřejné bez pečnosti (nyní orgánem Policie) podle § 15 odst. 1 vyhl. č. 87/1964 Sb., ve znění vyhl. č. 3/1972 Sb. a č. 174/1980 Sb. Pozn. SR: nyní se vyslovený právní názor vztahuje k § 337 odst. 1 písm. a) tr. zákoníku. Srov. § 118b zák. č. 361/2000 Sb. – č. 54/1976

– Řídí-li motorové vozidlo řidič, jemuž bylo podle § 13 odst. 2, resp. § 14 odst. 2 vyhl. č. 87/1964 Sb., ve znění vyhl. č. 3/1972 Sb. a č. 174/1980 Sb., rozhodnutím dopravního inspektorátu odňato řidičské oprávnění, vykonává činnost, která mu byla zakázána ve smyslu znaků přečinu maření výkonu úředního rozhodnutí podle § 7 písm. b) zák. č. 150/1969 Sb., o přečinech. Pozn. SR: nyní jde o trestný čin podle § 337 odst. 1 písm. a) tr. zákoníku. Srov. § 94 zák. č. 361/2000 Sb., o odnětí řidičského oprávnění příslušným orgánem obce s rozšířenou působností. – č. 11/1979

– I. Trestného činu maření výkonu úředního rozhodnutí podle § 171 odst. 1 písm. e) tr. zák. se může dopustit i jiná osoba než odsouzený nebo osoba ve vazbě.

II. Soustavné poskytování drog odsouzeným a usnadňování nedovolené čin nosti odsouzených je závažným jednáním směřujícím k zmaření účelu trestu ve smyslu znaků trestného činu maření výkonu úředního rozhodnutí podle § 171 odst. 1 písm. e) tr. zák. Pozn. SR: nyní § 337 odst. 1 písm. g) tr. zákoníku. – č. 12/1979

– Konanie vodiča motorového vozidla, ktorý vedie motorové vozidlo v čase, keď mu bol vodičský preukaz zadržaný podľa § 15 vyhl. č. 87/1964 Zb. o vo dičských preukazoch, nezak1adá trestný čin marenia výkonu úradného roz hodnutia podľa § 171 ods. 1 písm. e) Tr. zák. ani prečin marenia výkonu úradného rozhodnutia podľa § 7 písm. b) zák. č. 150/1969 Zb. Takéto konanie možno posúdiť len ako priestupok podľa § 10 písm. a) zák. č. 60/1961 Zb. Pozn. SR: ani nyní uvedené jednání nezakládá trestný čin podle § 337 odst. 1 písm. a) tr. zákoníku, může jít o přestupek podle § 22 odst. 1 písm. e) bod 2. zák. č. 200/1990 Sb. Dále srov. § 118b zák. č. 361/2000 Sb. – č. 29/1980

– Ustanovení § 171 odst. 1 písm. b) tr. zák. je ve vztahu k ustanovení § 171 odst. 1 písm. c) tr. zák. ustanovením speciálním.

Pachatelem trestného činu maření výkonu úředního rozhodnutí podle § 171 odst. 1 písm. b) tr. zák. může být jen osoba, která je střežena nebo je ve vazbě nebo ve výkonu trestu odnětí svobody. Spoluodsouzený, který pomáhá pa chateli uprchnout z výkonu trestu odnětí svobody, se dopouští pomoci k trest nému činu maření výkonu úředního rozhodnutí podle § 10 odst. 1 písm. c) a § 171 odst. 1 písm. b) tr. zák. Pozn. SR: nyní jde o rozlišení vztahu trestných činů uvedených v § 337 odst. 1 písm. f) a § 337 odst. 3 písm. b) tr. zákoníku, přičemž speciálním ustanovením je § 337 odst. 3 písm. b) tr. zákoníku. – č. 50/1980

– Z ustanovení § 67 tr. ř. o důvodech vazby plyne, že jednáním ke zmaření účelu vazby ve smyslu § 171 odst. 1 písm. c) tr. zák. není odmítání stravy, resp. jiné úmyslné sebepoškozování obviněného. Takové jednání může být postiženo pořádkovým opatřením náčelníka nápravněvýchovného ústavu, resp. věznice. Pozn. SR: nyní § 337 odst. 1 písm. g) tr. zákoníku. – č. 51/1980

– Maření nebo ztěžování ochranného léčení zakládá trestní odpovědnost jen tehdy, dosáhlo-li určitého stupně nebezpečnosti pro společnost. Proto jiné formy podstatného ztěžování výkonu ochranného protialkoholního léčení předpokládají zhruba stejný stupeň závažnosti, jakým je útěk z ústavu, v němž se ochranné protialkoholní léčení vykonává; útěk je v zákoně uveden jako typová forma podstatného ztěžování výkonu ochranného protialkoholního léčení. Pozn. SR: použitelnost judikátu je omezena tím, že nebezpečnost činu pro společnost, resp. určitý její stupeň, nepředstavují podmínku trestnosti činu – viz pojem trestný čin v § 13 odst. 1 tr. zákoníku. Ovšem už z konstrukce skutkové podstaty vyplývá, že zákon vyžaduje určitou závažnost mařícího jednání. – č. 18/1981 (s. 102)

– K naplnění znaků přečinu maření výkonu úředního rozhodnutí podle § 7 písm. b) zák. č. 150/1969 Sb., o přečinech je třeba, aby pachatel řídil motoro vé vozidlo v době, kdy rozhodnutí, jímž mu byla tato činnost zakázána, je pravomocné a vykonatelné. Jednání záležející v řízení motorového vozidla v době, kdy pachateli bylo odňato řidičské oprávnění rozhodnutím dopravního inspektorátu Veřejné bezpečnosti podle § 14 odst. 2 vyhl. č. 87/1964 Sb., nelze nikdy posoudit jako trestný čin maření výkonu úředního rozhodnutí podle § 171 odst. 1 písm. e) tr. zák., protože odnětí řidičského oprávnění podle citované vyhlášky není trestem. Pozn. SR: nyní však srov. § 337 odst. 1 písm. a) tr. zákoníku, když podle tohoto ustanovení se lze tohoto trestného činu dopustit i výkonem činnosti (řízením motorového vozidla), pro kterou bylo pachateli odňato příslušné oprávnění podle jiného právního předpisu (viz § 94 zák. č. 361/2000 Sb., o odnětí řidičského oprávnění příslušným orgá nem obce s rozšířenou působností). – č. 31/1981

– Konanie páchateľa, ktorý nasťahuje zpět svoj nábytok do bytu, z ktorého bol tento nábytok vyprataný pri výkone rozhodnutia súdu a uskladnený do ná hradného bytu, nezakladá znaky trestného činu marenia výkonu úradného rozhodnutia podľa § 171 Tr. zák. Pozn. SR: názor lze uplatnit i nyní ve vztahu k ustanovení § 337 odst. 3 písm. a) tr. zákoníku. – č. 48/1981

– Osoba, ktorá nastúpila výkon ochranného liečenia uloženého súdom, sa do púšťa prečinu marenia výkonu úradného rozhodnutia podľa § 7 písm. c) zák. č. 150/1969 Zb., ak svojvoľným konaním narušuje liečebný režim v zdra votníckom zariadení tak, že tým podstatne sťažuje výkon tohto ochranného opatrenia.

Formy podstatného sťažovania výkonu ochranného liečenia však musia mať približne rovnaký stupeň závažnosti, akým je útek z liečebného zariadenia, ktorý ustanovenie § 7 písm. c) zák. č. 150/1969 Zb. uvádza ako jednu z fo riem podstatného sťažovania výkonu ochranných opatrení.

Ojedinelý poklesok proti ústavenému poriadku v zdravotníckom zariadení, ktorý podstatnejšie nenaruší liečebný režim, nenaplňuje znaky prečinu mare nia výkonu úradného rozhodnutia podľa § 7 písm. c) zák. č. 150/1969 Zb. Pozn. SR: nyní se týká trestného činu podle § 337 odst. 1 písm. i) tr. zákoníku. – č. 50/1984

– Odstránenie veci, ktorá patrí k majetku zaistenému prokurátorom (nyní státním zástupcem) podľa § 47 ods. 1 Tr. por., pred zrušením zaistenia možno po formálnej stránke posudzo vať ako trestný čin marenia výkonu úradného rozhodnutia podľa § 171 ods. 2 písm. a) Tr. zák.

Pri posudzovaní materiálnej podmienky tohto trestného činu (§ 3 ods. 2 Tr. zák.) treba brať do úvahy, či v čase odstránenia uvedenej veci neboli už dané zákonné důvody na zrušenie tohto zaistenia (§ 48 ods. 1 Tr. por.). Uvedenú otázku treba riešiť ako otázku predbežnú (§ 9 ods. 1 Tr. por.). Ak to tak bolo, spravidla nebude možné uzatvárať, že je splnená aj materiálna stránka uvede ného trestného činu. Pozn. SR: nynější tr. zákoník opouští materiální podmínku trestnosti činu a vychází z formální definice trestného činu (§ 13 odst. 1) s materiálním korektivem uplatňování trestní odpovědnosti vyjádřeným v ustanovení § 12 odst. 2 tr. zákoníku. Z tohoto pohledu jsou právní názory judikátu, byť v omezené podobě, uplatnitelné i za účinnosti nového trestního zákoníku s tím, že uplatnění trestní odpovědnosti musí být v souladu se zásadou subsidiarity trestní represe (§ 12 odst. 2 tr. zákoníku). – č. 40/1986

– Závažným jednáním směřujícím ke zmaření účelu koluzní vazby ve smyslu znaků skutkové podstaty trestného činu maření výkonu úředního rozhodnutí podle § 171 odst. 1 písm. e) tr. zák. není jednání, jímž se obviněný s poruše ním režimu vazby snažil zajistit výpovědi svědků, kteří měli podle pravdy potvrdit, že se obviněný v době, kdy se měl dopustit trestné činnosti, pro kterou byl ve vazbě, zdržoval na jiném místě, tedy měli vypovídat pravdu o jeho nevině.

Porušením režimu vazby se obviněný dopustil pouze kázeňského přestupku. Pozn. SR: nyní srov. § 337 odst. 1 písm. g) tr. zákoníku. – č. 17/1989

– Ustanovení § 171 odst. 2 písm. a) tr. zák. poskytuje ochranu nejen řádnému výkonu pravomoc ného rozhodnutí, ale také výkonu rozhodnutí, které v době činu pachatele sice nebylo pravomocné, ale bylo vykonatelné – např. rozhodnutí o předběžném opatření vydané v občan skoprávním řízení, které je vykonatelné, jakmile bylo doručeno povinnému, bez ohledu na to, kdy nabyde právní moci. Pozn. SR: nyní se právní názor vztahuje k § 337 odst. 3 písm. a) tr. zákoníku. – č. 13/1996

– Osoba, která odstraní z objektu, v němž se provádí domovní prohlídka, věc, jejíž nalezení je domovní prohlídkou sledováno, se nedopouští trestného činu maření výkonu úředního roz hodnutí podle § 171 odst. 2 písm. a) tr. zák. Po dle okolností může jít o trestný čin nadržování podle § 166 odst. I tr. zák. nebo o jednání, kterým se ruší řízení a za které lze uložit pořádko vou pokutu podle § 66 odst. 1 tr. ř. Pozn. SR: nyní se právní názor vztahuje k § 337 odst. 3 písm. a) tr. zákoníku. – č. 11/1997

– Jednání, které záleží v tom, že obviněný řídí osobní automobil, není porušením zákazu čin nosti spočívajícího v zákazu řízení motorových vozíků. Nejde proto o trestný čin maření vý konu úředního rozhodnutí podle § 171 odst. 1 písm. c) tr. zák. Pozn. SR: nyní se právní názor vztahuje k § 337 odst. 1 písm. a) tr. zákoníku. – č. 50/1997

– K výkladu znaku trestného činu maření výkonu úředního rozhodnutí podle § 171 odst. 3 tr. zák. záležícího v podmínce, aby byla před posuzovaným jednáním použita proti pachateli bezvýsledně opatření v občanském soudním řízení směřující k výkonu rozhodnutí soudu nebo soudem schválené dohody o výchově nezletilých dětí, a k okolnostem takového činu, které ma jí vliv na stupeň jeho nebezpečnosti pro společnost.

Podle ustanovení § 273 o. s. ř. toho, kdo se odmítá podrobit soudnímu rozhodnutí nebo neplní soudem schválenou dohodu o výchově nezletilých dětí a o úpravě styku s nimi, před nařízením výkonu rozhodnutí vyzve předseda senátu, aby se rozhodnutí podrobil nebo dohodu plnil. Jestli že je výzva bezvýsledná, ukládá předseda senátu takové osobě postupně pokuty. Tato opatření lze považovat za použitá bezvýsledně, jestliže i poté, co byla uložena pokuta, pachatel maří výkon rozhodnutí nebo neplní dohodu. Z hlediska trestní odpovědnosti pak stačí uložení jediné pokuty. Skutečnost, že obžalovaná podala nový návrh na změnu úpravy styku nezletilého s otcem, ne musí nutně snižovat stupeň nebezpečnosti jejího jednání pro společnost záležícího v bránění styku nezletilého s otcem. Pozn. SR: nyní § 337 odst. 4 tr. zákoníku. Po užitelnost judikátu je dotčena jen tím, že nebezpečnost činu pro společnost, resp. určitý její stupeň, již nepředstavuje podmínku trestnosti činu. – č. 19/1998

– Trestného činu maření výkonu úředního rozhodnutí podle § 171 odst. 1 písm. c) tr. zák. se mů že dopustit i řidič, který řídí motorové vozidlo v době, kdy mu taková činnost byla zakázána rozhodnutím správního orgánu. Pozn. SR: nyní jde o § 337 odst. 1 písm. a) tr. zákoníku. – č. 42/1999 – II

– Poskytování služeb nebo provozování výdělečného podnikání ve větším roz sa hu po zrušení živnostenského oprávnění příslušným správním orgánem podle zák. č. 455/1991 Sb., o živnostenském podnikání, ve znění pozdějších předpi sů, může být posouzeno jako trestný čin neoprávněného podnikání podle § 118 odst. 1 tr. zák., nikoliv však také jako trestný čin maření výkonu úředního roz hodnutí podle § 171 odst. 1 písm. c) tr. zák., neboť nejde o vykonávání činnos ti, která byla rozhodnutím soudu nebo jiného státního orgánu zakázána. Pozn. SR: nyní jde o rozlišení trestných činů podle § 337 odst. 1 písm. a) a § 251 odst. 1 tr. zákoníku. – č. 7/2000

– Vykonal-li pachatel činnost, která mu byla zakázána pravomocným rozsud kem, nebrání jeho odsouzení pro trestný čin maření výkonu úředního rozhod nutí podle § 171 odst. 1 písm. c) tr. zák. skutečnost, že v době rozhodování soudu již vykonal dříve uložený trest zákazu činnosti a v důsledku toho se na něho hledí podle § 50 odst. 2 tr. zák, jako by nebyl odsouzen. Pozn. SR: nyní jde o aplikaci § 74 odst. 2 tr. zákoníku k § 337 odst. 1 písm. a) tr. zákoníku. – č. 7/2001

– Správní vyhoštění ukládané podle § 119 zák. č. 326/1999 Sb., o pobytu cizin ců na území České republiky, je třeba považovat za zákaz pobytu na území republiky ve smyslu § 171 odst. 1 písm. b) tr. zák. Pozn. SR: nyní § 337 odst. 1 písm. b) tr. zákoníku. – č. 7/2002

– Pokud odsouzený, který vykonává trest odnětí svobody, při dočasném pobytu mimo věznici úmyslně porušil stanovené omezení pohybu jak co do místní ho, tak co do časového určení a následně se skrýval na různých místech v úmyslu vyhnout se dalšímu výkonu trestu odnětí svobody, je třeba jeho po čínání posuzovat již jako uprchnutí ve smyslu § 171 odst. 2 písm. b) tr. zák. o trestném činu maření výkonu úředního rozhodnutí. Samotné uprchnutí ne lze z hlediska naplnění formálních znaků této skutkově podstaty chápat pou ze jako útěk z objektu věznice s násilným překonáváním překážek či fyzické ho odporu střežících osob. Pozn. SR: nyní se právní názor vztahuje k § 337 odst. 3 písm. b) tr. zákoníku. – č. 3/2002

– K naplnění skutkové podstaty trestného činu maření výkonu úředního roz hodnutí podle § 171 odst. 1 písm. c) tr. zák. je nezbytné, aby rozhodnutí, kte rým byl obviněnému uložen trest zákazu činnosti, nabylo právní moci. Jde-li o rozhodnutí vydané ve správním řízení, v němž byl obviněný zastoupen ad vokátem, postačí k nabytí právní moci, jestliže bylo rozhodnutí doručeno ad vokátovi, který měl plnou moc pro celé řízení (§ 25 odst. 3 spr. ř.). Přestože rozhodnutí, kterým byla obviněnému určitá činnost zakázána, neby lo doručeno obviněnému, ale jen jeho advokátovi, bude možné dovodit napl nění subjektivní stránky trestného činu maření výkonu úředního rozhodnutí podle § 171 odst. 1 písm. c) tr. zák., jestliže je z provedených důkazů zřejmé, že obviněný věděl o pravomocně uloženém zákazu činnosti a chtěl ho porušit, popř. byl srozuměn s jeho porušením. Pozn. SR: nyní jde o § 337 odst. 1 písm. a) tr. zákoníku. – č. 8/2003

K naplnění znaků skutkové podstaty trestného činu maření výkonu úředního rozhodnutí podle § 171 odst. 1 písm. b) tr. zák. nepostačuje skutečnost, že se odsouzený zdržuje na území České republiky po právní moci rozsudku, jímž mu byl uložen trest vyhoštění, ale je také třeba, aby byly příslušným soudem provedeny úkony, které zákon spojuje se započetím výkonu tohoto trestu (§ 350b tr. ř.). Pozn. SR: nyní jde o § 337 odst. 1 písm. b) tr. zákoníku. – č. 50/2003

– Rozhodnutím ve smyslu § 171 odst. 2 tr. zák. je i procesní opatření orgánu činného v trestním řízení o zadržení obviněného. Sdělil-li policejní orgán obviněnému, že je zadržen podle § 75 tr. ř., je útěk obviněného složkám po licie, které jej střežily, třeba pokládat za zmaření výkonu rozhodnutí státní ho orgánu uprchnutím stráži podle § 171 odst. 2 písm. b) tr. zák. Na trestní odpovědnost obviněného nemá vliv skutečnost, že v době jeho útěku ještě nebyl vyhotoven protokol o zadržení podle § 75 tr. ř. Pozn. SR: nyní jde o § 337 odst. 3 písm. b) tr. zákoníku. – č. 24/2005

– Trestný čin maření výkonu úředního rozhodnutí podle § 171 odst. 2 písm. a) tr. zák. nelze ani za splnění dalších zákonem stanovených podmínek spáchat převodem členských práv a povinností vyplývajících z členství v družstvu, ne boť tato práva a povinnosti nejsou věcí, jejíž zcizení (zničení, poškození apod.) zmíněné ustanovení požaduje. Pozn. SR: nyní § 337 odst. 3 písm. a) tr. zákoníku. – č. 9/2006

– Není porušením zákazu opakovaného postihu za tentýž skutek (ne bis in idem) ve smyslu čl. 4 odst. 1 Protokolu č. 7 k Úmluvě o ochraně lidských práv a základních svobod a § 11 odst. 1 písm. j) tr. ř., jestliže byl vůči povin né osobě, která neumožnila styk dítěte s oprávněnou osobou podle rozhod nutí soudu, uplatněn jednak výkon rozhodnutí uložením pokuty podle § 273 odst. 1 písm. a) o. s. ř. a jednak za stejné jednání i trestní postih za trestný čin maření výkonu rozhodnutí podle § 171 odst. 3 tr. zák. Pozn. SR: nyní § 337 odst. 4 tr. zákoníku. – č. l0/2006

– Ustanovení § 273 odst. 1 o. s. ř. umožňuje soudu volbu mezi dvěma rovno cennými alternativami výkonu rozhodnutí o výchově nezletilých dětí a ne stanoví požadavek, aby byla ve všech případech nejdříve uložena pokuta. Výkon rozhodnutí odnětím dítěte tedy lze nařídit i bez předchozího uložení pokuty povinnému.

Proto, je-li prováděn výkon rozhodnutí odnětím dítěte podle § 273 odst. 1 písm. b) o. s. ř., není ani podmínkou spáchání trestného činu maření výkonu úředního rozhodnutí podle § 171 odst. 3 tr. zák. spočívající v bezvýsledném užití opatření v občanském soudním řízení, aby byla pachateli ve vykonáva cím řízení nejdříve uložena pokuta. Bezvýsledné použití opatření v občan ském soudním řízení v tomto případě spočívá zejména v neuposlechnutí vý zvy soudu učiněné vůči povinnému k dobrovolnému plnění jeho povinností vyplývajících z vykonatelného rozhodnutí o výchově nezletilých dětí. Usnesení soudu o nařízení výkonu rozhodnutí nemusí vymezovat dobu plně ní, neboť ta je zřejmá již z exekučního titulu. Pozn. SR: nyní se právní názor vztahuje k § 337 odst. 4 tr. zákoníku. – č. 16/2007

– K naplnění skutkové podstaty trestného činu maření výkonu úředního rozhodnutí podle § 171 odst. 1 písm. f) tr. zák. se vyžaduje „závažné jednání“ pachatele, tedy takové jeho jednání, které vykazuje výraznější intenzitu a je zpravidla soustavnější a jehož důsledkem bude maření nebo podstatné ztížení výkonu rozhodnutí ve smyslu znemožnění, případně znesnadnění dosažení účelu trestu či vazby.

Za splnění těchto předpokladů může být takovým závažným jednáním i nedovolená konzumace návykové látky odsouzeným ve věznici, pokud s ohledem na soustavnost či opakovanost konzumace, povahu a charakter požívané látky, její množství a vliv na chování odsouzeného v důsledku toho dochází alespoň ke znesnadnění dosažení účelu výkonu trestu odnětí svobody.

Za závažné jednání v tomto smyslu však nelze považovat ojedinělý méně intenzivní akt, který není způsobilý zmařit či podstatně ztížit výkon trestu odnětí svobody. Proto jednorázová nedovolená konzumace návykové látky (např. léku Diazepam) odsouzeným ve věznici je sice porušením ustanovení § 28 odst. 3 písm. b) zák. č. 169/1999 Sb., o výkonu trestu odnětí svobody, avšak není závažným jednáním ve smyslu § 171 odst. 1 písm. f) tr. zák. Pozn. SR: nyní se právní názor vztahuje k § 337 odst. 1 písm. f) tr. zákoníku. – č. 40/2008

– Cizinec je povinen respektovat pravomocné rozhodnutí Policie České republiky – oblastního ředitelství služby cizinecké a pohraniční policie, jímž mu bylo uloženo správní vyhoštění, i v případě, že v tomto rozhodnutí nebyla s ohledem na jeho zajištění za účelem vyhoštění stanovena lhůta pro vycestování z území České republiky, ale byla stanovena dodatečně výjezdním vízem. Jestliže se po takto stanovené lhůtě zdržuje na území České republiky, činí tak v rozporu rozhodnutím správního orgánu, jímž mu byl pobyt zakázán, ve smyslu ustanovení § 171 odst. 1 písm. b) tr. zák. Pozn. red.: zákonem č. 222/2003 Sb. byl s účinností od 1. května 2004 zaveden institut výjezdního příkazu. – Pozn. SR: nyní § 337 odst. 1 písm. b) tr. zákoníku o trestném činu maření výkonu úředního rozhodnutí. – č. 12/2009

– Z dikce trestného činu maření výkonu úředního rozhodnutí podle § 171 odst. 1 písm. b) tr. zák. je zřejmé, že maření nebo podstatného ztěžování se lze dopustit ve vztahu ke dvěma druhům rozhodnutí, a to jednak k rozsudku soudu o uloženém trestu vyhoštění a jednak k rozhodnutí jiného státního orgánu o zákazu pobytu na území republiky. Jde o rozdílné instituty, neboť pro trest vyhoštění platí úprava § 57 tr. zák a způsob jeho výkonu stanoví ustanovení § 350b odst. 1 a 2 tr. ř. Správní vyhoštění se ukládá podle § 118 odst. 1 zák. č. 326/1999 Sb., o pobytu cizinců na území České republiky a o změně některých zákonů, ve znění pozdějších předpisů, a jeho výkon je realizován na základě tohoto zákona orgány cizinecké policie.

Na rozdíl od trestu vyhoštění, který je sankcí podle trestního zákona, je správní vyhoštění definováno jako ukončení pobytu cizince na území České republiky, které je spojeno se stanovením doby vycestování z tohoto území a doby, po kterou nelze umožnit cizinci vstup na území České republiky. Správní vyhoštění je svým obsahem správním rozhodnutím, které vyjadřuje zájem státu na tom, aby se jím dotčený cizinec na území České republiky nezdržoval.

Protože každé z těchto rozhodnutí má zcela odlišný charakter, řídí se výkon každého z nich vlastní právní úpravou, a proto i okolnosti rozhodné pro určení vykonatelnosti trestu vyhoštění a zákazu pobytu (správního vyhoštění) je nutné dovozovat podle právní úpravy, z níž vycházejí. Pozn. SR: nyní § 337 odst. 1 písm. b) tr. zákoníku. K trestu vyhoštění srov. § 80 tr. zákoníku. – č. 27/2009

– viz Jednota skutku – č. 25/1995 – II

– viz Ohrožení pod vlivem návykové látky – č. 50/1981

– viz Souběh – č. 42/1999 – I a 2/2008 – II

– viz Souhrnný trest – č. 15/1998

– viz Únos dítěte a osoby stižené duševní poruchou – č. 53/1980 a 11/1984

– viz Zákaz činnosti – č. 8/1969 a 26/2005

Maření způsobilosti k službě

– viz Obcházení branné povinnosti – č. 15/1988

Materiální podmínka trestného činu

Pozn. SR: nynější tr. zákoník opouští materiální podmínku trestnosti činu a vychází z formální definice trestného činu (§ 13 odst. 1), byť s určitým materiálním korektivem vyvozování trestní odpovědnosti vyjádřeným v ustanovení § 12 odst. 2 tr. zákoníku. Z tohoto pohledu je třeba nahlížet i na právní názory judikátů vztahujících se k materiální podmínce trestnosti činu, k materiálnímu znaku trestného činu, k materiální stránce trestného činu, popřípadě k materiální podmínce posuzování okolností podmiňujících vyšší trestní sazbu činu. Jejich použitelnost za účinnosti nového trestního zákoníku se tak může vztahovat kupř. k posouzení otázky společenské škodlivosti činu ve smyslu zmiňovaného ustanovení § 12 odst. 2 tr. zákoníku (tedy k uplatňování zásady subsidiarity trestní represe, k pojetí trestního práva jako ultima ratio), dále k posouzení povahy a závažnosti spáchaného trestného činu jakožto významného hlediska pro ukládání trestů (srov. § 39 odst. 2 tr. zákoníku), popřípadě pro závěry k možnostem aplikace ustanovení § 58 tr. zákoníku o mimořádném snížení trestu odnětí svobody.

– Při úvahách o tom, zda obviněný naplnil materiální znak trestného činu, tedy zda v jeho přípa dě čin dosahoval vyššího stupně nebezpečnosti pro společnost, než je stupeň nepatrný, popř. malý (§ 3 odst. 2 a § 75 tr. zák.), je nutno vycházet ze skutečnosti, že již stanovením formálních znaků určité skutkové podstaty zákon předpokládá, že při jejich naplnění v běžně se vyskytují cích případech bude stupeň nebezpečnosti činu pro společnost zpravidla vyšší než nepatrný, popř. malý. Citovaná ustanovení se proto uplatní jen tehdy, když stupeň nebezpečnosti pro spo lečnost v konkrétním případě, přestože byly naplněny formální znaky určité skutkové podstaty, nedosáhne stupně odpovídajícího dolní hranici typové nebezpečnosti činu pro společnost, když tedy nebude odpovídat ani nejlehčím běžně se vyskytujícím případům trestného činu této skut kové podstaty. Pozn. SR: viz poznámku shora k tomuto heslu. – č. 43/1996

– U trestného činu krádeže podle § 247 odst. 1 písm. b) až e) tr. zák. není výše způsobené škody jeho zákonným znakem. To však neznamená, že hodnota pachatelem odcizené věci je zcela bezvýznamná pro posouzení trestnosti takového činu.

Při zjištění zanedbatelné hodnoty odcizené věci a při současné neexistenci jiných okolností zvyšujících stupeň nebezpečnosti činu pro společnost lze učinit závěr, že není splněna mate riální podmínka trestnosti činu ve smyslu ustanovení § 3 odst. 2 tr. zák. Pozn. SR: viz poznámku shora k tomuto heslu. Nyní jde o § 205 odst. 1 a 2 tr. zákoníku. – č. 25/1999 – II

– Vzhledem k tomu, že zákonodárce stanovením znaků skutkových podstat jed notlivých trestných činů vyjádřil i jejich tzv. typovou nebezpečnost, je vylouče no obecně stanovit podmínky, za nichž skutky, které jinak naplňují znaky některé skutkové podstaty, dosahují zákonem (§ 3 odst. 2 tr. zák.) požadovaného stupně nebezpečnosti pro společnost. Šlo by vlastně o nepřípustné rozšiřování znaků skutkové podstaty, které musejí být k trestnosti činu naplněny. Proto u skutkové podstaty trestného činu neoprávněného zásahu do práva k domu, bytu nebo k nebytovému prostoru podle § 249a odst. 2 tr. zák. nelze dovodit, že k trestnosti činu z hlediska materiální podmínky je nutné, aby pachatel jednal za okolností na straně poškozeného, které činí omezování užívacího práva pro něho nějakým způsobem citelnějším (např. nemá kde přespávat). Pozn. SR: viz poznámku shora k tomuto heslu. Nyní jde o § 208 odst. 2 tr. zákoníku. – č. 2/2001

– Neoprávněné vypěstování rostliny konopí setého (Cannabis sativa) nelze považovat za výrobu předmětu určeného k nedovolené výrobě omamné nebo psychotropní látky ve smyslu § 188 odst. 1 tr. zák., neboť konopí seté je již samo o sobě omamnou látkou ve smyslu § 195 odst. 1 tr. zák (podle přílohy č. 3 k zák. č. 167/1998 Sb., o návykových látkách, ve znění pozdějších předpisů, a seznamu IV podle Jednotné úmluvy o omamných látkách publikované jako vyhláška č. 47/1965 Sb., ve znění sdělení č. 458/1991 Sb.), a proto současně nemůže být předmětem určeným k výrobě takové látky.

Sklizení a další nakládání s touto rostlinou pak může naplňovat zákonné znaky skutkové podstaty trestných činů nedovolené výroby a držení omamných a psychotropních látek a jedů podle § 187 odst. 1 tr. zák., anebo § 187a odst. 1 tr. zák., resp. být některým jejich vývojovým stadiem (viz rozhodnutí č. 18/2007 Sb. rozh. tr.).

Jestliže rostlina konopí setého byla pěstována a dále zpracovávaná výlučně pro potřeby alternativní léčby, pak s ohledem i na ostatní okolnosti mající vliv na konkrétní společenskou nebezpečnost činu (srov. např. č. 33/1962 a 13/1973 – II Sb. rozh. tr.) lze učinit závěr, že není naplněn materiální znak takového činu (§ 3 odst. 2 a 4 tr. zák.). Pozn. SR: viz poznámku shora k tomuto heslu. Nyní jde o posouzení trestnosti podle § 283 odst. 1, § 284 odst. 1, § 286 odst. 1 a § 289 tr. zákoníku. – č. 52/2008

– Jestliže pachatel je držitelem řidičského oprávnění, ale nemá řidičské oprávnění té skupiny či podskupiny, která odpovídá druhu jím řízeného motorového vozidla (např. je držitelem řidičského oprávnění skupiny B, což jej však neopravňuje k řízení motocyklu, neboť není držitelem řidičského oprávnění skupiny A), pak řízení takového motorového vozidla vykazuje formální znaky jednak trestného činu řízení motorového vozidla bez řidičského oprávnění podle § 180d tr. zák. a jednak přestupku proti bezpečnosti a plynulosti provozu na pozemních komunikacích podle § 22 odst. 1 písm. e) bod 1. zák. č. 200/1990 Sb., o přestupcích, ve znění pozdějších předpisů., které jsou obsahově totožné.

Rozdíl mezi oběma delikty spáchanými v úmyslné formě spočívá jen ve stupni jejich nebezpečnosti pro společnost. O trestný čin řízení motorového vozidla bez řidičského oprávnění podle § 180d tr. zák. jde za předpokladu, že stupeň nebezpečnosti činu pro společnost je vyšší než nepatrný (§ 3 odst. 2 tr. zák.), zatímco v případě, když je stupeň nebezpečnosti činu pro společnost jen nepatrný, jedná se o přestupek proti bezpečnosti a plynulosti provozu na pozemních komunikacích podle § 22 odst. 1 písm. e) bod 1. zák. č. 200/1990 Sb., o přestupcích, ve znění pozdějších předpisů.

Pokud pachatel, aniž byl držitelem řidičského oprávnění skupiny A, vykonal na delší vzdálenost jízdu s motocyklem a způsobem jízdy tímto motorovým vozidlem prokázal nedostatečnou způsobilost k řízení motorového vozidla tohoto druhu, když při jízdě nezvládl řízení, dostal smyk a havaroval, přičemž jím řízený motocykl neprošel technickou kontrolou, neměl přidělenu registrační značku, pak uvedený souhrn okolností charakterizujících řízení motorového vozidla bez příslušného řidičského oprávnění svědčí o tom, že je splněna i materiální podmínka pro posouzení skutku jako trestného činu podle § 180d tr. zák. Pozn. SR: viz poznámku shora k tomuto heslu. Dále je třeba uvést, že nový tr. zákoník nezakotvuje trestnost pouhého řízení motorového vozidla bez řidičského oprávnění, popř. bez příslušného řidičského oprávnění. Proto posuzované jednání bude nyní jen uvedeným přestupkem. – č. 18/2009

– viz Maření výkonu úředního rozhodnutí a vykázání – č. 40/1986

– viz Neoprávněné provozování loterie a podobné sázkové hry – č. 28/1996

– viz Porušení autorského práva, práv souvisejících s právem autorským a práv k databázi – č. 33/2004

– viz Násilí proti úřední osobě a vyhrožování s cílem působit na úřední osobu – č. 39/1996

– viz Služba v cizím vojsku – č. 43/2000

– viz Zkrácení daně, poplatku a podobné povinné platby – č. 3/2004

Mezinárodní právní pomoc

– Zákaz výslechu svědka, jenž byl (má být) vyslechnut cestou mezinárodní právní pomoci prová děné na podkladě Evropské úmluvy o vzájemné pomoci ve věcech trestních (č. 550/1992 Sb), je třeba posuzovat podle právního řádu dožádaného státu, v němž byl (má být) tento výslech proveden. Tento právní řád je třeba v trestním řízení dokazovat. Pozn. SR: srov. však nyní možnosti vyplývající z čl. 8 Druhého dodatkového protokolu k této Úmluvě (č. 48/2006 Sb. m. s.). – č. 40/1997 – I

– Výpověď svědka učiněná v přípravném řízení na žádost státního zástupce České republiky o právní pomoc před rakouskými justičními orgány, aniž by bylo konání výslechu vyrozuměn obhájce obviněného, který oznámil vyšetřovateli, že se chce tohoto procesního úkonu účastnit, je při hlavním líčení procesně nepoužitelná, neboť takovým postupem byla porušena práva ob viněného na obhajobu podle § 165 odst. 1 a 2 tr. ř. a čl. V Smlouvy mezi Českou republikou a Rakouskou republikou o dodatku k Evropské úmluvě o právní pomoci ve věcech trestních a usnadnění jejího uplatnění (č. 3/1996 Sb.). Taková výpověď nemůže být použita ani jako listinný důkaz ve smyslu § 112 odst. 2 tr. ř. – č. 4/1999 – I

– Pokud soud považuje výpovědi svědků nacházejících se na území státu, který je členem Evrop ské úmluvy o vzájemné pomoci ve věcech trestních (č. 550/1992 Sb.), za zvlášť důležité, ne může se v případech, kdy bezprostřední doručování písemností poštou umožňuje další smluv ní úprava, spokojit s jejich předvoláním k hlavnímu líčení jen na tzv. červenou mezinárodní do ručenku, ale musí postupovat podle čl. 10 citované Úmluvy a požádat dožádanou stranu o do ručení předvolání svčdkům s upozorněním, že jejich osobní účast se považuje za zvlášť důleži tou. Pozn. SR: V současné době je doručování písemností bezprostředně poštou podle předpisů pro poštovní styk přípustné ve vztahu k Rakouské republice (čl. XII odst. 3 Smlouvy o dodatku k Evropské úmluvě o vzájemné pomoci ve věcech trestních, kte rá je uveřejněna pod č. 3/1996 Sb.) a ve vztahu k Slovenské republice (čl. 9 odst. 3 Smlouvy mezi Českou republikou a Slovenskou republikou o právní pomoci uskutečňované justičními orgány uveřejněné pod č. 209/1993 Sb.). – č. 4/1999 – II

– Svědecké výpovědi zachycené v protokolech pořízených v rámci právní pomoci orgánem cizí ho státu a na jeho území jsou před tuzemskými soudy po užitelné jen tehdy, byly-li opatřeny v souladu s Evropskou úmluvou o vzájemné pomoci ve věcech trestních (č. 550/1992 Sb.), popř. s jinou příslušnou mezinárodní smlouvou o právní pomoci, pokud je právní pomoc po skytována na smluvním podkladě; přitom je však nutno využít možností smluvní úpravy tak, aby byla co nejvíce respektována ustanovení trestního řádu o právech obhajoby. Pokud meziná rodní smlouva umožňuje přítomnost obhájce obviněného při výslechu svědka za předpokladu, že s tím dožádaná strana souhlasí (např. čl. 4 Úmluvy), je nutno se pokusit v případě, kdy ob hájce oznámil, že se chce účastnit tohoto úkonu (§ 165 odst. 2 tr. ř.), účast obhájci umožnit. Při žádosti o takovou právní pomoc podle čl. 4 Úmluvy je zejména nezbytné požádat orgány dožá dané strany výslovně o sdělení dne a místa, kde bude dožádání provedeno, a o souhlas s účastí obhájce u úkonu. – č. 20/1999

Milost

– Z ustanovení § 369 tr. ř. vyplývá, že soud není oprávněn posuzovat plnění podmínek stanovených odsouzenému v rámci podmíněného udělení milosti prezidentem republiky nebo dokonce rozhodnout o tom, zda odsouzený pod míněně prominutý trest nebo jeho zbytek vykoná. Takové posouzení a rozhodnutí je oprávněn učinit pouze orgán, který o podmíněném udělení milosti rozhodl, tj. prezident republiky. Soud je však povinen chování odsouzeného sledovat a provádět potřebné šetření, zda odsouzený dodržuje podmínky, za kterých mu byla milost udělena. Výsledky svého šetření spolu s příslušnými trestními spisy soud předloží prezidentu republiky k posouzení a rozhodnutí prostřednictvím ministerstva spravedlnosti. – č. 4/2003

– viz Amnestie – č. 6/1964

Mimořádné snížení trestu odnětí svobody

Pozn. SR: Již od roku 1990 zákon necharakterizuje podmínky pro mimořádné snížení trestu odnětí svobody jako „výjimečné“ okolnosti případu a „mimořádné“ poměry pachatele. V zásadě stejnou úpravu obsahuje i trestní zákoník v ustanovení § 58 odst. 1. V praxi lze aplikovat ta dřívější rozhodnutí, která vysvětlují jaký druh skutečností lze podřadit pod okolnosti případu a jaký pod poměry pachatele, a co z tohoto podřazení vyplývá ve vztahu k ukládání trestu odnětí svobody.

– Výjimečnými okolnostmi případu ve smyslu § 40 odst. 1 tr. zák. se rozumí takové okolnosti, které spoluurčují stupeň nebezpečnosti trestného činu pro společnost (se zřetelem na § 3 odst. 4 tr. zák.), na rozdíl od mimořádných poměrů pachatele uvedených rovněž v § 40 odst. 1 tr. zák. jako další důvod mimořádného snížení trestu odnětí svobody. Pod mimořádné poměry pacha tele nutno podřadit ty okolnosti, které nemají přímý vztah k spáchanému trestnému činu a které proto nebudou hodnoceny z hlediska stupně nebez pečnosti trestného činu pro společnost (např. rodinné poměry pachatele, je ho zdravotní stav apod.). Pozn. SR: nyní jde o aplikaci § 58 odst. 1 tr. zákoníku a posouzení povahy a závažnosti činu. – č. 36/1963

– Za mimořádné poměry pachatele ve smyslu § 40 odst. 1 tr. zák. lze pokládat též okolnost, že trestný čin byl spáchán ve stavu zmenšené příčetnosti, kterou si pachatel nezavinil, pokud nejsou dány zákonné podmínky pro postup po dle ustanovení § 25 tr. zák. nebo § 32 odst. 2 tr. zák. Pozn. SR: nyní srov. § 40, § 47 a § 58 tr. zákoníku. – č. I/1965 (srov. však č. 50/1970)

– Tr. zák. umožňuje v široké míře individualizaci trestu. Tresty stanoví v četných případech alternativně, ponechávaje soudu, aby zvolil ten druh trestu, který se jeví k dosažení účelu trestu nejvhodnějším. Již z toho plyne, že soud uloží trest odnětí svobody jen v závažnějších případech, přičemž poměrně široký rozsah trestních sazeb umožňuje zpravidla přihlédnout ke všem zvláštnostem konkrétního případu již při uložení trestu v rámci zákon né trestní sazby. Použití ustanovení § 40 odst. 1 tr. zák. o mimořádném sníže ní trestu odnětí svobody je výjimkou a musí být v každém případě pečlivě odůvodněno. Pozn. SR: nyní srov. § 58 odst. 1 tr. zákoníku. – č. I/1965

– Okolnost, že došlo pouze k pokusu trestného činu, nemůže sama o so bě odůvodnit snížení trestu pod dolní hranici zákonné trestní sazby ve smys lu § 40 odst. 1 tr. zák. Pozn. SR: nyní srov. podmínky pro mimořádné snížení trestu odnětí svobody v případě pokusu trestného činu v § 58 odst. 5 tr. zákoníku. – č. 14/1965

– U trestného činu pohlavního zneužívání podle § 242 odst. 1 tr. zák. nelze výjimečné okolnosti případu ve smyslu § 40 odst. 1 tr. zák spatřovat v tom, že pachatel osobu mladší 15 let pohlavně zneužíval jiným způsobem než souloží. Pozn. SR: nyní jde o § 187 odst. 1 tr. zákoníku a aplikaci ustanovení § 58 odst. 1 tr. zákoníku. – č. 5/1966

– Mimoriadnymi pomerami pachateľa podľa § 40 ods. 1 Tr. zák. sú okolnosti, ktoré nemajú priamy vzťah k spáchaniu trestného činu a ktoré nie sú hodno tené v rámci stupňa spoločenskej nebezpečnosti činu.

Takými okolnosťami nie je skutočnosť, že sa páchateľ k činu priznal, oľutoval ho a pomáhal ho objasniť. Mimoriadnymi pomerami z tohto hľadiska môže byť napr. situácia páchateľa, ktorý sa skutočne stará o väčší počet osob, odká zaných na neho svojou výživou, alebo ktoré sú dokonca v jeho osobitnej starostlivosti, keď neprítomnosť páchateľa (ktorý tieto povinnosti riadne pl nil) v rodine po dlhší čas by mohla ohroziť riadnu výživu a výchovu týchto osôb. Pozn. SR: tr. zákoník vychází z formální definice trestného činu, takže nyní již nejde o hodnocení společenské nebezpečnosti činu, dále srov. § 58 odst. 1 tr. zákoníku. – č. 19/1967

– Skutočnosť, že sa obvinený riadne stará o početnú rodinu, ktorá je na neho výživou odkázaná, možno považovať za mimoriadne pomery pá chateľa. Ak sú splnené aj ďalšie podmienky uvedené v ustanovení § 40 ods. 1 Tr. zák. možno znížiť trest odňatia slobody pod dolnú branicu trestnej sad zby stanovenej Tr. zák. Pozn. SR: nyní srov. § 58 odst. 1 tr. zákoníku. – č. 52/1967

– Závěr soudu o tom, že u pachatele jde o mimořádné poměry ve smyslu § 40 odst. 1 tr. zák., nelze opírat o pouhou úvahu, která není podložena důkazy. To platí i pro závěr o narušeném tělesném a duševním zdraví pachatele v souvis losti s jeho stářím. Pozn. SR: nyní srov. § 58 odst. 1 tr. zákoníku. – č. 12/1968

– Při mimořádném snížení trestu odnětí svobody podle § 40 tr. zák. nelze uva žovat o psychickém stavu pachatele v době činu jako o poměrech pachatele, ale jen jako o okolnostech případu, které určují stupeň nebezpečnosti činu pro společnost, protože psychický stav pachatele v době činu charakterizuje osobu pachatele jako subjekt trestného činu (§ 3 odst. 4 tr. zák), kdežto pod poměry pachatele se rozumí okolnosti, které charakterizují pachatele jako objekt trestu, které se neprojevily ve způsobu, jakým byl spáchán trestný čin a které proto nemají vliv na stupeň nebezpečnosti trestného činu pro společ nost.

Psychický stav pachatele spočívající ve slabomyslnosti s výraznými znám kami primitivismu, v menší kritičnosti a snadné ovlivnitelnosti afekty a emo cemi, který podstatně ovlivnil spáchání trestného činu, lze považovat za vý jimečné okolnosti případu odůvodňující mimořádné snížení trestu odnětí svo body podle § 40 tr. zák. Pozn. SR: tr. zákoník vychází z formální definice trestného činu, takže nyní již nejde o otázku hodnocení stupně společenské nebezpečnosti činu. Dále k tomu srov. § 58 odst. 1 tr. zákoníku. – č. 50/1970

– Obzvlášť nebezpečnému recidivistovi nemožno znížiť podľa § 40 Tr. zák. trest pod spodnú hranicu trestnej sadzby stanovenej v § 42 ods. 1 Tr. zák. so zreteľom na výnimočné okolnosti prípadu. Použitie § 40 Tr. zák. s ohľadom na mimoriadne pomery páchateľa však nie je vylúčené ani u obzvlášť nebez pečného recidivistu. Pozn. SR: tr. zákoník již neobsahuje ustanovení o zvlášť nebezpečné recidivě, která se projevovala v rovině viny, a to v podstatě jako okolnost podmiňující použití vyšší trestní sazby. Závažná recidiva pachatele se nyní promítá v oblasti trestání – viz § 59 tr. zákoníku o mimořádném zvýšení trestu odnětí svobody. Z tohoto pohledu je nutno nahlížet na judikaturu vztahující se k zvlášť nebezpečné recidivě a jejímu trestání. – č. 35/1973

– Tíživé rodinné poměry [§ 33 písm. e) tr. zák.] ani zmenšenou příčetnost, které si pachatel nezavinil, nelze při zkoumání podmínek § 40 odst. 1 tr. zák. posu zovat z hlediska „poměrů pachatele“, protože obě tyto okolnosti ovlivňují míru zavinění, zmenšená příčetnost pak nadto charakterizuje pachatele jako subjekt trestného činu, a spoluurčují tedy stupeň nebezpečnosti činu pro spo lečnost (§ 3 odst. 4 tr. zák.). Pod pojmem „poměry pachatele“ je naproti tomu nutno rozumět skutečnosti, které charakterizují pachatele jako objekt trestu a nemají vliv na hodnocení stupně nebezpečnosti trestného činu pro společnost. Tíživé rodinné poměry a zmenšenou příčetnost pachatele však lze uvážit z hlediska „výjimečných okolností případu“. Pozn. SR: tr. zákoník nyní vychází z formální definice trestného činu, takže již nejde o hodnocení společenské nebezpečnosti činu ve smyslu dřívějšího ustanovení § 3 odst. 4 tr. zák. Nyní jde o polehčující okolnost podle § 41 písm. e) tr. zákoníku. K mimořádnému snížení trestu odnětí svobody srov. § 58 odst. 1 tr. zákoníku. – č. 41/1976

– Ukládá-li soud trest odnětí svobody za více trestných činů podle zásad uvedených v § 35 odst. 1 a 2 tr. zák., z nichž nejpřísnější je trestný čin spáchaný formou přípravy (§ 7 tr. zák), může za použití § 40 odst. 2 tr. zák. uložit trest odnětí svobody pod dolní hranici nejpřísnější trestní sazby i bez podmínek § 40 odst. 1 tr. zák., nikoli však pod dolní hranici trestní sazby nejpřísnějšího sbíhajícího se trestného činu, který byl dokonán nebo o který se pachatel pokusil; pod dolní hranici sazby stanovené za tento trestný čin lze uložit trest jen za splnění podmínek uvedených v § 40 odst. 1 tr. zák. Pozn. SR: nyní srov. pozměněné podmínky mimořádného snížení trestu odnětí svobody v případě přípravy a pokusu v ustanovení § 58 odst. 5 tr. zákoníku. K trestání souběhu viz § 43 odst. 1 a 2 tr. zákoníku. K trestnosti přípravy viz § 20 tr. zákoníku. – č. 49/1978

– Byl-li obžalovaný uznán vinným přípravou k trestnému činu spáchanému za okolnosti podmiňující použití vyšší trestní sazby a tato vyšší trestní sazba byla použita, nelze současně snížit trest odnětí svobody pod dolní hranici vyšší trestní sazby podle § 40 odst. 2 tr. zák. Pozn. SR: nyní srov. podmínky mimořádného snížení trestu odnětí svobody v případě přípravy a pokusu v ustanovení § 58 odst. 5 tr. zákoníku. – č. 26/1985 – III

– Při právní kvalifikaci činu a ukládání trestu nelze zároveň dovodit, že je splně na materiální podmínka pro použití vyšší trestní sazby ustanovení § 88 odst. 1 tr. zák., a přitom aplikovat ustanovení § 40 odst. 1 tr. zák. o mimořádném snížení trestu odnětí svobody se zřetelem na okolnosti případu. Vyjádření závěru soudu, že stupni společenské nebezpečnosti činu by odpo vídal trest odnětí svobody uložený pod dolní hranicí vyšší trestní sazby, lze dosáhnout rozhod nutím, že pro přihlédnutí k okolnosti podmiňující použití vyšší trestní sazby nejsou splněny podmínky ustanovení § 88 odst. 1 tr. zák.

Při závěru soudu, že je splněna materiální podmínka uvedená v ustanovení § 88 odst. 1 tr. zák., a při právní kvalifikaci činu odpovídající okolnostem podmiňujícím použití vyšší trestní sazby však není vyloučena aplikace ustanovení § 40 odst. 1 tr. zák. se zřetelem na poměry pachatele. Pozn. SR: tr. zákoník nepřevzal ustanovení § 88 odst. 1 tr. zák., takže nedostatek materiální podmínky pro použití vyšší trestní sazby lze zohlednit právě v rámci ustanovení § 58 o mimořádném snížení trestu odnětí svobody. – č. 48/1998

– viz Opilství – č. 11/1998

– viz Účast na sebevraždě – č. 6/1998

Mimořádné zvýšení trestu odnětí svobody (dříve Zvlášť nebezpečný recidivista)

Pozn. SR: současná úprava sice nestanoví závažnou recidivu jako okolnost podmiňující použití přísnější trestní sazby a ta tedy není již součástí výroku o vině, umožňuje však rovněž ukládat trest ve zvýšené sazbě za obdobných podmínek (i materiální povahy) jako úprava dřívější. Většina judikatury k zvlášť nebezpečné recidivě je proto přiměřeně použitelná. Nyní jde zpravidla o výklad vztahující se k ustanovení § 59 odst. 1 tr. zákoníku.

– Délkou doby, která uplynula od posledního odsouzení, nutno rozumět nejen dobu, která uplynula od právní moci rozsudku, nýbrž i dobu, která uplynula od podmíněného propuštění nebo po odpykání trestu. Spáchá-li odsouzený trestný čin v době výkonu trestu a budou-li splněny i ostatní znaky uvedené v § 41 písm. a) nebo b) tr. zák., nutno pachatele považovat za zvlášť nebez pečného recidivistu. Pozn. SR: nyní srov. ustanovení § 59 tr. zákoníku a úvodní poznámku k tomuto heslu. – č. 6/1963

– Vyžádání trestních spisů o předchozích odsouzeních obviněného je nutné k tomu, aby bylo lze zjistit nejen povahu dřívější jeho trestné činnosti, ale i její závažnost, a aby bylo lze učinit spolehlivý závěr, zda takové okolnosti podstatně zvyšují stupeň nebezpečnosti trestného činu pro společ nost. – č. 12/1963 (shodně též č. I/1969)

– Z ustanovení § 41 a § 42 odst. 1 tr. zák. plyne, že okolnost, že pachatel trest ného činu je zvlášť nebezpečným recidivistou, je okolností, která podmiňuje použití vyšší trestní sazby. Okolnost, že pachatel trestného činu je zvlášť ne bezpečným recidivistou, je tedy zákonným znakem trestného činu. Je proto třeba již v přípravném řízení v souladu s požadavkem ustanovení § 177 odst. 1 písm. c) tr. ř. věc náležitě objasnit i ve zkoumaném směru.

Vyžádání trestních spisů o předchozích odsouzeních obviněného je nutné k tomu, aby bylo lze zjistit nejen povahu dřívější jeho trestné činnosti, ale i její závažnost, a aby bylo lze učinit spolehlivý závěr, zda takové okolnosti podstatně zvyšují stupeň nebezpečnosti trestného činu pro společ nost. Pokud v přípravném řízení takové šetření provedeno nebylo, je již ten to nedostatek důvodem k vrácení věci prokurátorovi (nyní státnímu zástupci) k došetření podle § 188 odst. 1 písm. e) tr. ř. Pozn. SR: nyní srov. ustanovení § 59 a úvodní poznámku k tomuto heslu. Aplikace ustanovení § 59 odst. 1 také předpokládá splnění materiální podmínky, a to že závažnost zvlášť závažného zločinu je vzhledem k takové recidivě a ostatním okolnostem případu vysoká nebo možnost nápravy pachatele je ztížena. – č. 12/1963

– Aby bylo možno přezkoumat, zda uložený trest odnětí svobody zvlášť nebez pečnému recidivistovi odpovídá ustanovení § 42 odst. 1 tr. zák. je nutno, aby soud v odůvodnění rozsudku uvedl, jakými hranicemi je v konkrétním přípa dě vymezena horní polovina zvýšené trestní sazby.

K vymezení horní a dolní hranice horní poloviny zvýšené trestní sazby dojde soud tímto početním postupem: třetina z horní hranice trestní sazby se při počte k této horní hranici, tím je dána horní hranice horní poloviny zvýšené trestní sazby. K této horní hranici se pak připočte dolní hranice trestní sazby (pokud takováto hranice vůbec existuje). Polovina tohoto součtu je pak dolní hranicí horní poloviny zvýšené trestní sazby. Pozn. SR: naznačený postup se uplatní při aplikaci zvýšení trestu odnětí svobody podle ustanovení § 59 odst. 1 tr. zákoníku. – č. 30/1964

– Potrestáním ve smyslu § 41 odst.1 tr. zák. se rozumí alespoň částečné vykonání trestu. Proto musí i soud při úvahách o tom, zda obviněný se dopustil trestného činu jako zvlášť nebezpečný recidivista, zkoumat nejen to, zda při předchozím odsouzení byl pachateli uložen trest, ale také i to, zda si alespoň část dříve uložených trestů odpykal. Pozn. SR: nyní jde o výklad ustanovení § 59 odst. 1 tr. zákoníku. – č. 36/1964

– K ukládání trestu zvlášť nebezpečnému recidivistovi (§ 41 odst.1 tr. zák.). Pozn. SR: nyní jde o výklad ustanovení § 59 odst. 1 tr. zákoníku. – č. 27/1966

– Smyslem ustanovení § 41 a § 42 tr. zák. je zpřísnění postihu těch pachatelů trestných činů, kteří svým jednáním splňují zákonné znaky uvedené v § 41 písm. a) nebo b) tr. zák., přičemž jejich přísný postih je odůvodněn zájmem na ochraně společnosti. Tito pachatelé, ač mají všechny předpoklady k vedení řádného života, vědomě dávají přednost trestné činnosti, úmyslně ohrožují zájmy chráněné trestním zákonem a jsou si také plně vědomi škodlivých následků svého počínání.

Takové pachatele je nutno odlišit od těch, kteří sice svým jednáním též naplňují znaky uvedené v § 41 písm. a) nebo b) tr. zák., avšak stupeň jejich zavinění je podstatně nižší v důsledku jejich malé schopnosti rozpoznávací a ovládací, vyplývající z jejich zmenšené příčetnosti, pokud si tuto nepřivodili požitím alkoholu nebo omamného prostředku. Je-li stupeň zmenšené příčetnosti, kterou si pachatel nepřivodil požitím alkoholu nebo omamného prostředku, vyšší, pak zpravidla nebude možno dojít k závěru, že spáchal trestný čin jako zvlášť nebezpečný recidivista. Zpravidla však budou splněny podmínky pro uložení ochranného léčení podle § 72 odst. 2 písm. a) tr. zák., které je rovněž jedním z prostředků tr. zák. sloužících k ochraně společnosti (§ 2 tr. zák.). Pozn. SR: nyní jde o výklad ustanovení § 59 odst. 1 a § 99 odst. 2 písm. a) tr. zákoníku. – č. 55/1967

– K hodnocení materiální podmínky uvedené v § 41 tr. zák. Pozn. SR: nyní srov. ustanovení § 59 tr. zákoníku a úvodní poznámku. Aplikace ustanovení § 59 odst. 1 tr. zákoníku také předpokládá splnění materiální podmínky, a to že závažnost zvlášť závažného zločinu je vzhledem k takové recidivě a ostatním okolnostem případu vysoká nebo možnost nápravy pachatele je ztížena. – č. 26/1968 – III

– Za „potrestání“ ve smyslu § 41 odst. 1 tr. zák. nelze považovat výkon vazby. O „po trestání“ ve smyslu § 41 tr. zák. nejde ani v případě, kdy vazbou byl odpykán celý uložený trest odnětí svobody. Dříve uložený trest může být pachateli přičítán k tíži jen tehdy, když byl – nikoli ovšem započítáním vazby – ales poň z části vykonán před sp ácháním posuzované trestné čin nosti. K trestům, jejichž výkon z jakéhokoli důvodu započal až po této době, proto nelze z hlediska znaku „potrestán“ přihlížet.

Z hlediska znaku „potrestání“ je nerozhodná též okolnost, že trest byl v ně kterém z předchozích nezahlazených odsouzení pachateli uložen jako mla distvému; nerozhodné je zde i to, zda trest byl – zčásti nebo zcela – vykonán ještě před dovršením 18. roku věku nebo až po této době. Uvedené okolnosti však i v tomto případě musí být pečlivě uváženy při hodnocení materiální podmínky § 41 odst. 1 tr. zák., když tato podmínka bude splněna zpravidla jen teh dy, jestliže bude převažovat závažnost trestné činnosti i význam odpykaných trestů z období po dovršení 18. roku věku. Pozn. SR: nyní jde o výklad ustanovení § 59 odst. 1 tr. zákoníku. Aplikace ustanovení § 59 odst. 1 také předpokládá splnění materiální podmínky, a to že závažnost zvlášť závažného zločinu je vzhledem k takové recidivě a ostatním okolnostem případu vysoká nebo možnost nápravy pachatele je ztížena. – č. I/1969

– Recidiva, pokud je projevem určitých negativních sklonů pachatele, vždy zvyšuje stupeň nebezpečnosti trestného činu pro společnost, avšak materiální předpoklad § 41 odst. 1 tr. zák. je splněn jen tehdy, když konkrétní projevy recidi vy, tj. opakované páchání určitých trestných činů jsou tak závažné, že stupeň nebezpečnosti činu pro společnost zvyšují podstatně.

Význam recidivy je v důsledku toho nesprávně redukován pouze na nebezpečí, že pachatel bude i v budoucnosti páchat trestné činy, ač vždy je třeba přihlížet k tomu, jak závažné útoky proti chráněným zájmům od pachatele hrozí. Pozn. SR: nyní jde o výklad ustanovení § 59 odst. 1 tr. zákoníku. – č. I/1969

– Zásadně není vyloučeno, aby pachatel byl považován za zvlášť nebezpečné ho recidivistu i tehdy, když je odsuzován pouze za pokus trestného činu. Stejně jako v případech, kdy se trestná činnost projevila výrazným účinkem, je třeba pečlivě hodnotit všechny okolnosti této i dřívější trestné činnosti a již při hodnocení materiálního předpokladu § 41 odst. 1 tr. zák. přihlížet i k tomu, do jaké míry se jednání pachatele k dokonání trestného činu přiblížilo, jakož i k okolnostem a důvodům, pro které k jeho dokonání nedošlo. Pozn. SR: nyní jde o výklad ustanovení § 59 odst. 1 tr. zákoníku. – č. I/1969

– Použití ustanovení § 32 odst. 2 tr. zák. není zásadně vyloučeno ani u zvlášť nebezpečných recidivistů. Ochranné léčení zde zčásti nahrazuje trest a účel něji čelí zvýšené nebezpečnosti pachatele pro společnost podmíněné jeho zmenšenou příčetností. Pozn. SR: nyní § 40 odst. 2 tr. zák. ve vztahu k ustanovení § 59 odst. 1 tr. zákoníku. – č. I/1969

– Posouzení materiální podmínky § 41 tr. zák. nelze provést bez poznání před chozí trestné činnosti pachatele. Pozn. SR: nyní srov. ustanovení § 59 tr. zákoníku a úvodní poznámku k tomuto heslu. – č. I/1969

– K posuzování podmínek zvlášť nebezpečné recidivy ve smyslu § 41 odst. 1 tr. zák. u trestného činu pohlavního zneužívání podle § 242 tr. zák. z hlediska osoby pachatele.

U pachatelů trestných činů proti lidské důstojnosti, kteří se zaměřují na zneužívání dětí, je nutno zjišťovat, zda a do jaké míry je jejich jednání projevem sexuální aberace a zda je třeba v případě zmenšené příčetnosti pachatele ulo žit vedle trestu i ochranné léčení. Pozn. SR: nyní jde o vztah ustanovení § 59 odst. 1 tr. zákoníku k § 187 tr. zákoníku. – č. 17/1969

– Byl-li pachatel uznán vinným trestným činem spáchaným za okolnosti, která podmiňuje použití vyšší trestní sazby, tj. trestným činem s tzv. kvalifikova nou skutkovou podstatou, nelze ustanovení § 41 tr. zák. použít jen ve vztahu k základní skutkové podstatě trestného činu. Ustanovení § 42 tr. zák. je pak nutno použít u té trestní sazby, která je stanovena za trestný čin, jímž byl pachatel uznán vinným, tj. v daném případě u zvýšené a nikoli základní trest ní sazby. Pozn. SR: nyní jde o aplikaci ustanovení § 59 odst. 1 tr. zákoníku se zřetelem na § 14 odst. 3 tr. zákoníku. – č. 47/1973

– Ustanovenie § 29 ods. 2 Tr. zák. v znení novely je špeciálne vo vzťahu k usta noveniu § 42 ods. 1 Tr. zák. V dôsledku toho ustanovenie § 42 ods. 1 Tr. zák. nemožno použiť, ak sa obzvlášť nebezpečnému recidivistovi ukladá výni močný trest podľa § 29 ods. 3 Tr. zák. v znení novely. Pozn. SR: nyní srov. ustanovení § 59 odst. 1 a 2 tr. zákoníku a ustanovení o výjimečném trestu – § 54 tr. zákoníku. – č. 37/1974 – II

– K posudzovaniu materiálnej podmienky obzvlášť nebezpečnej recidívy v zmysle § 41 odst. 1 Tr. zák. Pozn. SR: nyní jde o výklad ustanovení § 59 odst. 1 tr. zákoníku. – č. 56/1984

– Při posuzování formální podmínky zvlášť nebezpečné recidivy podle § 41 tr. zák. nelze přihlížet k odsou zení a potrestání obviněného soudem se sídlem ve Slovenské republice, i kdyby k odsouzení a potrestání došlo před zánikem České a Slovenské Federativní Republiky. K takovému odsouzení je možné přihlížet pouze jako k přitěžující okolnosti v zákoně výslovně ne uvedené. Pozn. SR: nyní jde o výklad ustanovení § 59 odst. 1 tr. zákoníku. – č. 39/1994

– Materiální podmínka zvlášť nebezpečné recidivy podle § 41 odst. 1 tr. zák. zpra vidla nebude splněna, jestliže při předchozím odsouzení obviněného pro zvlášť závažný úmyslný trestný čin mu byl soudem pro okolnosti případu uložen trest odnětí svobody snížený podle § 40 odst. 1 pod dolní hranici trestní sazby a v krátké výměře, jenž byl navíc zčásti odpykán vazbou. Pozn. SR: nyní jde o vztah ustanovení § 58 odst. 1 a § 59 odst. 1 tr. zákoníku. – č. 32/2001

– viz Advokátní tarif – č. 18/1992

– viz Amnestie – č. 37/1990 – II

– viz Časová působnost trestních zákonů – č. 52/2006

– viz Mimořádné snížení trestu odnětí svobody – č. 35/1973

– viz Přechodná ustanovení zákona č. 175/1990 Sb. – č. 27/1991 a 60/1991

– viz Účinky rozsudku cizího státu – č. 37/1996, 16/1997 – II a 33/1997

– viz Vrácení věci státnímu zástupci k došetření – č. 41/1994

– viz Vražda – č. 65/1992 a 7/2005

Místní působnost trestního zákona

– Ak československé orgány prevezmú od orgánov cudzieho štátu trestné stíha nie československého občana pre trestný čin spáchaný v cudzine, posudzuje sa trestnosť tohto činu podľa československého zákona (§ 18 Tr. zák.). Ak však zavinenie obvineného spočíva v porušení pravidiel cestnej premávky, nemožno na vec aplikovať pravidlá cestnej premávky platné na území ČSSR, ale treba aplikovať pravidlá cestnej premávky platné na území toho štátu, kde bol spáchaný trestný čin. Pozn. SR: nyní jde o aplikaci ustanovení § 6 tr. zákoníku. – č. 29/1981

Mladistvý

Pozn. SR: trestní odpovědnost mladistvých je nyní upravena ve zvláštním zákoně – zákon č. 218/2003 Sb., o soudnictví ve věcech mládeže. Trestné činy mladistvých se označují za „provinění“ a sankce za ně ukládané mají podobu „opatření“, která jsou trojího druhu (výchovná, ochranná a trestní).

– U mladistvých recidivistů nelze zpravidla vystačit s tresty převážně výchovnými. Tím větší ovšem musí být úsilí soudu, aby po odpykání nepodmíněného trestu odnětí svobody nebo po podmíněném propuštění mladistvého z výko nu trestu odnětí svobody byl mladistvý umístěn do takového prostředí, které by zabezpečilo jeho další výchovu. – č. III/1962

– Ustanovenie § 79 ods. 1 Tr. zák. o znížení trestných sadzieb u mladistvých na polovicu se týka iba trestu odňatia slobody (shodně č. I/1965). Preto ulože nie peňažného trestu mladistvému pod hranicu stanovenú v § 53 ods. 1 Tr. zák. je neprípustné. Pozn. SR: nyní je snížení trestu odnětí svobody upraveno v § 31 odst. 1 zákona č. 218/2003 Sb., o soudnictví ve věcech mládeže. Pokud jde o pěněžité opatření srov. § 27 odst. 1 tohoto zákona, kde je stanovena zvláštní výměra peněžitého opatření, které lze ukládat mladistvému. – č. 20/1964 (srov. však č. 43/1971)

– Nic nebrání ukládat nepodmíněné tresty odnětí svobody i prvotrestaným pa chatelům z řad mladistvých, spáchají-li závažný trestný čin (např. loupežné přepadení, řadu vloupání, úmyslné těžké ublížení na zdraví), nebo dopustí-li se takových trestných činů jako vedoucí nebo iniciativní členové chuligán ských part, popřípadě jestliže jsou zjištěny poznatky svědčící o tak značném narušení těchto pachatelů, pro které se všechny dřívější výchovné snahy a působení minuly účinkem. – č. I/1965

– Ustanovení § 76 tr. zák. tím, že ukládá, aby trestem byla především zabezpe čena výchova mladistvého pachatele v řádného člověka se zřetelem k jeho osobním vlastnostem, k jeho rodinné výchově a prostředí, z něhož pochází, dále rozvádí hlediska účelu trestu uvedená v ustanovení § 23 odst. 1 tr. zák. Je proto nezbytné, aby § 76 tr. zák. byl chápán jako doplňující ustanovení § 23 tr. zák., zdůrazňující výchovné cíle trestu u mladistvých, přičemž po drobně stanoví, které okolnosti nutno zjišťovat a hodnotit, aby soud mohl uložit trest odpovídající v konkrétním případě výchovnému účelu trestu u mladistvého. Pozn. SR: nyní srov. např. § 3 odst. 2 zák. č. 218/2003 Sb., o soudnictví ve věcech mládeže. – č. 27/1965

– Zhodnocení aplikace ustanovení § 75 tr. zák. a některých souvisejících trest něprávních ustanovení v řízení proti mladistvým. – č. 16/1982

– Má-li jít o trestný čin, musí být supeň nebezpečnosti činu pro společnost vyšší než nepatrný (§ 3 odst. 2 tr. zák.); je-li však pachatelem mladistvý, musí být tento stupeň vyšší než malý (§ 75 tr. zák.). Při zjištění „nepatrného stup ně“ nebezpečnosti činu pro společnost u dospělé osoby a „malého stupně“ u mladistvého nejde tedy vůbec o trestný čin. Malý stupeň nebezpečnosti činu pro společnost je stupeň poněkud vyšší než nepatrný.

Vzhledem k typově menší společenské nebezpečnosti přečinu ve srovnání s trestným činem je nutno stejně označené pojmy „nepatrný“ a „malý“ stu peň nebezpečnosti pro společnost vykládat u přečinu jinak než u trestného činu; u přečinu vyjadřují nižší kvantitu než u trestného činu.

To platí též pro pokus, organizátorství, návod a pomoc, u trestného činu také pro jeho přípravu (§ 89 odst. 1 tr. zák.). Zvláště u přípravy trestného činu, jež je typově pro společnost méně nebezpečná než dokonaný trestný čin, je třeba pamatovat na to, že čin musí mít potřebný stupeň nebezpečnosti pro společ nost. U mladistvých vzhledem k § 75 tr. zák. proto nebude namnoze pouhá příprava trestná. Pozn. SR: použitelnost judikátu je omezena tím, že nebezpečnost činu pro společnost, resp. určitý její stupeň, již nepředstavují podmínku trestnosti činu – viz pojem trestný čin v § 13 odst. 1 tr. zákoníku a v § 6 odst. 2 zákona o soudnictví ve věcech mládeže. Kategorie přečinů podle zák. č. 150/1969 Sb. byla zrušena již v roce 1990. K problematice trestnosti přípravy srov. současné znění § 20 odst. 1 tr. zákoníku. – č. 16/1982 (s. 82–83)

– Při posuzování trestní odpovědnosti mladistvého je třeba náležitě přihlížet především k osobě pachatele. Skutečnost, že čin byl spáchán mladistvým jako osobou bez dostatečných životních zkušeností, jejíž dospívání je prová zeno pronikavými změnami celé osobnosti, má pro stupeň společenské ne bezpečnosti činu mimořádný význam. Nelze však přehlížet, že mezi osobami mladistvými jsou určité rozdíly. Ne všichni se chovají stejně ve společnosti. Rozmanité jsou jejich vlastnosti; různý bývá zpravidla jejich předchozí vý voj i prostředí, v němž žijí, popř. pracují; nelze též předpokládat u všech stejný celkový postoj k trestné činnosti atd. Proto jsou různé i možnosti jejich nápravy. Zvláštnosti charakterizující osobnost mladistvého se promítají do pohnutky činu, do míry zavinění, do stupně narušení pachatele a do možnosti jeho nápravy. Nedotýkají se však jiných okolností, jež spoluurčují výsledný stupeň společenské nebezpečnosti, např. do významu chráněného zájmu, do následku, do způsobu provedení činu apod. – č. 16/1982 (s. 83–84)

– Dolní hranice trestní odpovědnosti je dána v oblasti materiálního znaku trest ného činu, netýká se tedy formálních znaků obsažených ve skutkové podstatě trestného činu. Znaky skutkové podstaty trestného činu nelze vykládat u mla distvého jinak než u dospělého pachatele; buď takový znak dán je, anebo není.

Tak např. pojem ublížení na zdraví je nutno vykládat stejně pro dospělé i mladistvé stejným počtem dní, po které je poškozený vyřazen z normálního života zdravého člověka.

Naproti tomu materiální znak může nabývat různé velikosti. Stupeň nebez pečnosti činu pro společnost se posuzuje podle hledisek § 3 odst. 4 tr. zák. Hlediska uvedená v citovaném ustanovení sice většinou poukazují na skutečnosti, jež tvoří znaky skutkové podstaty trestného činu, avšak rozdíl spočívá v tom, že při úvaze o naplnění formálních znaků trestného činu jde o to, zda tyto znaky jsou či nejsou dány, kdežto při hodnocení stupně nebezpečnosti činu pro společnost se posuzuje míra, v jaké jsou naplněny, a tím i jejich vliv na stupeň této nebezpečnosti. Tak např. jedním z hledisek § 3 odst. 4 tr. zák. je míra zavinění, avšak formálním znakem trestného činu je existence zavinění, tj. úmyslu nebo nedbalosti. Pozn. SR: tr. zákoník vychází z formální definice trestného činu, takže při posuzování trestnosti činu již nejde o hodnocení společenské nebezpečnosti činu. – č. 16/1982 (s. 85)

– Otázka správné aplikace ustanovení § 75 tr. zák. vyvstává i u trestného činu loupeže podle § 234 odst. 1 tr. zák. V praxi se totiž vyskytují případy, kdy oba společenské zájmy chráněné ustanovením § 234 odst. 1 tr. zák., tj. svo boda rozhodování a majetek, jsou zasaženy málo významným způsobem, to znamená, že oba znaky jednání popsaného v citovaném ustanovení tr. zák. jsou napl něny s malou či dokonce nepatrnou intenzitou. Např. pachatel se za po užití násilí výjimečně malé intenzity, popř. málo důrazné pohrůžky bezprostřed ním násilím chce zmocnit věci nepatrné hodnoty, např. několika cigaret, ne patrné peněžité částky apod. (srov. č. 1/1980). Uvedené okolnos ti jistě snižují stupeň nebezpečnosti činu pro společnost, a lze tedy uvažovat, zda nemůže nastat – přes poměrně vysokou typovou nebezpečnost trestného činu loupeže – situace, kdy po zhodnocení všech okolností případu je třeba učinit závěr, že stupeň nebezpečnosti takového činu pro společnost je malý ve smyslu ustanovení § 75 tr. zák.

Vyskytují se názory, že v takových případech – vyznívají-li i ostatní okolnos ti ve prospěch pachatele – není vyloučeno, že ve vztahu k trestnému činu loupeže podle § 234 odst. 1 tr. zák. bude stupeň nebezpečnosti činu pro spo lečnost malý a vzhledem k tomu nebude mladistvý trestně odpovědný, popří padě se jeho jednání posoudí jako mírnější trestný čin, jehož znaky naplňuje (např. podle § 202 tr. zák.). Pozn. SR: použitelnost judikátu je omezena tím, že nebezpečnost činu pro společnost, resp. určitý její stupeň, nepředstavují podmínku trestnosti činu – viz pojem trestný čin v § 13 odst. 1 tr. zákoníku. K tomu srov. též základní zásady zákona č. 218/2003 Sb., o soudnictví ve věcech mládeže. Nyní jde o otázku posouzení věci podle těchto trestných činů uvedených v § 173 a v § 358 tr. zákoníku. – č. 16/1982 (s. 95) (srov. však Loupež – č. 39/1989, s. 194–196)

– Zhodnotenie poznatkov o súdnej praxi pri rozhodovaní o trestných činoch a prečinoch spáchaných mladistvými. – č. 17/1985

– Nadřízeným soudem, jehož soudce je ve smyslu § 47 odst. 3 zák. č. 218/2003 Sb., o odpovědnosti mládeže za protiprávní činy a o soudnictví ve věcech mládeže a o změně některých zákonů (zákona o soudnictví ve věcech mláde že), oprávněn rozhodnout o prodloužení vazby mladistvého, je ten soud pro mládež, vůči němuž je podřízeným soud, který věc mladistvého projednává v prvním stupni. Koná-li řízení v prvním stupni okresní soud pro mládež (§ 16 tr. ř.), je nadřízeným soudem příslušný krajský soud pro mládež; je-li k projednání věci v prvním stupni věcně příslušný krajský soud pro mládež (§ 17 tr. ř.), je tímto nadřízeným soudem příslušný vrchní soud pro mládež. Jestliže doba trvání vazby u mladistvého skončí v průběhu řízení o opravném prostředku před nadřízeným soudem pro mládež (např. v řízení před odvola cím soudem), pak s ohledem na nedostatek speciální právní úpravy funkční příslušnosti soudu pro rozhodování o prodloužení vazby v tomto stadiu říze ní podle zákona o soudnictví ve věcech mládeže se uplatní obecné ustano vení § 71 odst. 7 tr. ř. Protože podle tohoto ustanovení není rozhodnutí o pro dloužení vazby podmíněno žádným návrhem ani lhůtou, v které by jej bylo třeba učinit, může tento nadřízený soud (ve smyslu § 47 odst. 3 shora citovaného zá kona, např. odvolací soud) takové rozhodnutí učinit bez návrhu. – č. 12/2005

– Rozhodl-li ve věci mladistvého obecný soud [§ 2 písm. h) zák. č. 218/2003 Sb., o soudnictví ve věcech mládeže], ač ji měl podle § 2 písm. g) a § 4 citovaného zákona projednat a rozhodnout soud pro mládež, jedná se o podstatnou vadu řízení ve smyslu ustanovení § 258 odst. 1 písm. a) tr. ř., kterou nelze napravit v řízení před odvolacím soudem (§ 259 odst. 1 tr. ř.). – č. 16/2006

– Jestliže soud pro mládež ukládá mladistvému trestní opatření v podobě ne podmíněného odnětí svobody, musí podle § 76 zákona o soudnictví ve věcech mládeže a podle § 5 odst. 3 a § 8 odst. 2 zák. č. 169/1999 Sb., o výkonu trestu odnětí svobody, ve znění pozdější předpisů, vždy rozhodnout o jeho zařazení do věznice pro mladistvé (§ 9 odst. 1 cit. zák.). Výrok o zařazení mladistvého do věznice pro mladistvé je tedy obligatorní součástí výrokové části odsuzujícího rozsudku, jímž bylo uloženo trestní opatření ne podmíněné odnětí svobody ve smyslu § 122 odst. 1 věta čtvrtá tr. ř. – č. 37/2007

– S ohledem na ustanovení § 1 odst. 3 zák. č. 218/2003 Sb., o soudnictví ve věcech mládeže, ve znění pozdějších předpisů, lze konat řízení proti uprchlému podle § 302 a násl. tr. ř. i v trestní věci mladistvého, neboť konání toho to způsobu řízení není zákonem o soudnictví ve věcech mládeže vyloučeno (srov. § 64 odst. 1 cit. zák.). – č. 54/2007 – I

– Obhájce obviněného mladistvého může podat dovolání jen v jeho zastou pení a v jeho prospěch, tedy jménem obviněného mladistvého, nikoliv svým jménem, protože není stranou ve smyslu § 12 odst. 6 tr. ř., takže ani tento obhájce nemá samostatné dovolací právo. To platí i v řízení proti uprchlému podle § 302 a násl. tr. ř. – č. 54/2007 – II

– Úroveň rozumové a mravní vyspělosti požadovaná ustanovením § 5 odst. 1 zákona o soudnictví ve věcech mládeže jako předpoklad trestní odpovědnosti mladistvých má dvě složky, které se vzájemně ovlivňují a tvoří z hlediska vývoje mladistvého nedílný celek. Rozumovou a mravní vyspělost mladist vého je třeba posuzovat jednak ve vzájemných souvislostech obou těchto slo žek (nikoliv izolovaně), jednak ve vztahu k obvyklému vývoji mladistvých, přičemž ze zákonné úpravy nevyplývají odlišné podmínky pro stanovení úrovně rozumové vyspělosti a mravní vyspělosti; v obou případech platí, že pouze v odůvodněných pochybnostech podložených konkrétními zjištěními je na místě, aby tato otázka byla řešena na podkladě posudku znalců z oboru zdravotnictví, odvětví psychiatrie, popřípadě psychologie. – č. 19/2007 – I

– K rozhodnutí podle § 60 odst. 1 tr. zák. o tom, zda se podmíněně odsouzený mladistvý ve zkušební době osvědčil, či zda se trestní opatření odnětí svobody vykoná, je podle § 4 z. s. m. příslušný soud pro mládež. Pro veřejné zasedání se uplatní ustanovení § 64 z. s. m., s výjimkou podle § 73 odst. 2 tohoto zákona. Pozn. SR: nyní jde o § 83 odst. 1 tr. zákoníku. – č. 24/2009

– Mladistvý musí mít podle § 42 odst. 2 z. s. m. obhájce od okamžiku, kdy jsou proti němu použita opatření podle zákona o soudnictví ve věcech mládeže, nebo provedeny úkony podle trestního řádu. Ty však zakládají důvod nutné obhajoby jen tehdy, jestliže jsou prováděny proti mladistvému jako osobě, proti níž se řízení vede, tedy v rámci postupu před zahájením trestního stíhání jako proti podezřelému. Za úkony vedené proti mladistvému v uvedeném smyslu proto nelze pokládat úkony konané sice podle trestního řádu, ale prováděné ve vztahu k jiným osobám. – č. 3/2010

– viz Amnestie – č. 9/1970

– viz Loupež – č. 39/1989 (s. 194–196)

– viz Ochranná výchova – č. 41/1962 a 41/2009

– viz Podmíněné odsouzení – č. 28/1975

– viz Pohlavní zneužití – č. 17/1982

– viz Postoupení věci – č. 28/1962

– viz Příslušnost soudu – č. 15/2008

– viz Řízení proti mladistvým – č. 65/1971 a 16/1982

– viz Účel trestu – č. 14/1969

– viz Ukládání trestu – č. 11/1985

– viz Vazba – č. 19/2005 a 2/2007

– viz Výchovná opatření – č. 44/2005

– viz Zahlazení odsouzení – č. 42/1981 a 36/1977

– viz Zákaz pobytu – č. 46/1971

– viz Zákonný zástupce obviněného – č. II/1968

– viz Způsob výkonu trestu odnětí svobody – č. II/1966

N

Nadržování

– Ustanovenie § 166 ods. 2 Tr. zák. zabezpečuje beztrestnosť páchateľovi trest ného činu nadržovania podľa § 166 ods. 1 Tr. zák., pokiaľ sa ho dopustí v pro spech blízkej osoby (§ 89 ods. 8 Tr. zák.). Trestný čin nadržovania podľa § 166 ods. 1 Tr. zák. spáchaný ukrývaním alebo prevedením veci pochádza júcej z trestného činu sa líši od trestného činu podielnictva podľa § 251 Tr. zák. úmyslom obvineného umožniť páchateľovi trestného činu uniknúť trest nému stíhaniu. Pozn. SR: nyní jsou tyto otázky upraveny v ustanoveních § 125, § 214 a § 366 odst. 1 a 2 tr. zákoníku. – č. 29/1979

– Ukrytie veci s úmyslom umožniť páchateľovi uniknúť trestnému stíhaniu, tres tu alebo ochrannému opatreniu zakladá trestný čin nadržovania podľa § 166 ods. 1 Tr. zák., a nie trestný čin podielnictva. Pozn. SR: nyní jde o 366 odst. 1 tr. zákoníku. – č. 42/1979

– I. Pod pojem „umožnit mu, aby unikl trestnímu stíhání“, k němuž se vztahuje úmysl pachatele trestného činu nadržování podle § 166 odst. 1 tr. zák., lze podřadit nejen takové jednání, v jehož důsledku se pachatel jiného trestného činu zcela (definitivně) vyhne trestnímu stíhání, ale i dosažení stavu, kdy tento pachatel získá nadržováním výhodu spočívající v podstatném oddálení zahájení jeho trestního stíhání. Pozn. SR: nyní § 366 odst. 1 tr. zákoníku. – č. 25/2009 – I

– viz Maření výkonu úředního rozhodnutí a vykázání – č. 11/1997

– viz Obhájce – č. 2/2009 – II

Nahlížení do spisu

– Z ustanovení § 65 odst. 2 tr. ř. vyplývá, že i poškozenému v přípravném řízení může prokurátor nebo vyhledávací orgán (nyní státní zástupce nebo policejní orgán) nahlédnutí do spisu ze závažných důvodů odepřít. Za závažný důvod tu bude možno považovat za dalších pod mínek i okolnost, že v konkrétní věci bude třeba poškozeného vyslechnout jako svědka a že by nahlédnutím do spisu mohla být snížena hodnota tohoto důkazu, který má v konkrétním případě přispět k řádnému objasnění věci. Na konkrétních případech bude pak záviset, do jaké míry bude nutné poškozené mu uvedené právo nahlížet do spisu odepřít. Práva poškozeného mohou však být v rozsahu § 65 odst. 2 tr. ř. omezena jen v přípravném řízení. – č. III/1967

Náhrada nákladů poškozeného

– Výši nákladů potřebných k účelnému uplatnění nároku na náhradu škody musí poškozený prokázat. – č. 74/1980

– Náklady nutné k provedení mimořádné inventury ke zjištění výše škody způ sobené vloupáním do prodejny jsou náklady potřebné k účelnému uplatnění nároku poškozené organizace v trestním řízení ve smyslu § 154 tr. ř. a odsou zený je povinen je nahradit. – č. 30/1986

– Rozhodnutí o povinnosti odsouzeného nahradit poškozenému náklady po třebné k účelnému uplatnění jeho nároku na náhradu škody v trestním řízení včetně nákladů vzniklých přibráním zmocněnce (§ 154 a § 155 odst. 1 tr. ř.) může učinit pouze předseda senátu soudu prvního stupně, ne však justiční čekatel, soudní tajemník nebo vyšší soudní úředník. – č. 30/2000 – I

– Ustanovení § 15a vyhl. č. 177/1996 Sb., o odměnách advokátů a náhra dách advokátů za poskytování právních služeb (advokátní tarif), ve znění vy hlášky č. 235/1997 Sb., se vztahuje pouze na mimosmluvní odměnu za úkony právních služeb, které poskytl advokát jako ustanovený obhájce v trestním řízení, ne však na odměnu zmocněnce poškozeného za úkony provedené po 1. říjnu 1997. – č. 30/2000 – II

– Úhrada nákladů na opatření znaleckého posudku, jenž byl předložen poško zeným jako důkaz v trestním řízení, není škodou vzniklou trestným činem, o které by mohlo být rozhodováno v adhezním řízení. O částce, kterou po škozený na opatření znaleckého posudku vynaložil, lze rozhodovat k jeho návrhu až po právní moci odsuzujícího rozsudku jako o nákladech poškoze ného vynaložených na uplatnění náhrady škody (§ 155 odst. 2 tr. ř.). – č. 32/2005

– Povinnost k náhradě nákladů poškozeného nelze uložit obviněnému, u kterého bylo rozhodnuto o podmíněném zastavení trestního stíhání nebo o schválení narovnání. To však nebrání poškozenému v předcházejícím řízení uplatnit své nároky na náhradu dosavadních nákladů poškozeného do dohody ohledně náhrady škody způsobené pachatelem. – č. 13/2008

– viz Adhezní řízení – č. II/1962

– viz Řízení o stížnosti – č. 19/2008

Náhrada nákladů zmocněnci

– Rozhodne-li předseda senátu, že poškození mohou svá práva v trestním řízení uplatňovat pouze prostřednictvím společného zmocněnce, pak v případě, že chtějí svá práva v tomto řízení vykonávat, musí si společného zmocněnce zvolit sami. Nejde proto o ustanovení zmocněnce poškozeného ve smyslu § 51a tr. ř. a stát není povinen hradit náklady zmocněnce dle § 151 tr. ř. – č. 4/2005

Náhrada škody

– viz Adhezní řízení – č. 17/2006, 22/2006, 40/2006, 58/2006 – I, II, III a 12/2007

– viz Jednota skutku – č. 41/2002 – I

– viz Obecné ohrožení – č. 18/2006 – II

– viz Podmíněné odsouzení – č. 8/2010

– viz Škoda – č. 39/2008 – II

Náhradní trest odnětí svobody za trest peněžitý

– Z toho, že k vydobytí peněžitého trestu byl nařízen výkon rozhodnutí prode jem movitých věcí obviněného, avšak po vykonaném prodeji těchto věcí byl výtěžek z prodeje rozhodnutím soudu přikázán poškozenému k úhradě jeho přednostní pohledávky, nelze dovodit, že tím je výkon peněžitého trestu zma řen ve smyslu § 344 odst. 2 tr. ř. Pozn. SR: srov. však současné znění § 344 odst. 2 tr. ř. – č. 53/1977

– Soud podle § 344 odst. 2 tr. ř. nařídí výkon náhradního trestu odnětí svobody nebo jeho poměrné části, jestliže odsouzený nezaplatí uložený peněžitý trest nebo jeho část a jedná zejména tak, že se zbavuje majetku, z něhož by peně žitý trest mohl být zaplacen nebo na který by mohl být veden výkon rozhodnutí k úhradě tohoto trestu, nebo takový majetek ukrývá či jinak „zašantročuje“ (nebo tak jednají jiné osoby z podnětu odsouzeného), anebo záměrně bez závažného důvodu jedná tak, aby takového majetku nenabýval (zejména ne pracuje nebo mění zaměstnání), anebo se chystá odejít z republiky, ať již natrvalo nebo na delší dobu, takže by peněžitý trest nemohl být zaplacen, ač odsouzený prostředky k jeho zaplacení má. – č. 4/1988

– Byl-li odsouzenému uložen pravomocným rozsudkem peněžitý trest spolu s náhradním trestem odnětí svobody před 1. zářím 1995, postupuje soud při výkonu peněžitého trestu a rozhodování o tom, zda náhradní trest bude vykonán, podle ustanovení § 341 a násl. tr. ř., ve znění účinném do 31. srpna 1995, tedy i podle ustanovení o vymáhání peněžitého trestu. – č. 50/1996

– Ukládá-li soud pachateli v rámci souhrnného trestu peněžitý trest ve stejné výši, v jaké mu byl uložen dřívějším rozsudkem, jehož výrok o trestu se při uložení souhrnného trestu zrušuje, pak v případě zjištění, že peněžitý trest uložený dřívějším rozsudkem byl již zaplacením zcela vykonán, soud nesta noví náhradní trest odnětí svobody ve smyslu § 54 odst. 3 tr. zák. Pozn. SR: nyní § 69 odst. 1 tr. zákoníku. – č. 22/2001

– viz Časová působnost trestních zákonů – č. 7/1968 – III

– viz Peněžitý trest – č. II/1967, 28/1972, 5/1974 a 25/2000 – I, II

– viz Trestní příkaz – č. 36/1996

Nahrazení vazby slibem

– Soud předtím, než přijme podle § 73 písm. b) tr. ř. slib obviněného, že povede řádný život, zejména že se nedopustí trestné činnosti a že splní povinnosti a dodrží omezení, která se mu uloží, musí pečlivě zvážit všechny okolnosti týkající se případu a oso by obviněného, důležité z hlediska, zda je možné považovat slib za dostatečný. Sku tečnosti, že škoda, již měl obviněný způsobit trestným činem, je velkého rozsahu, že obviněný není výdělečně činný, je bez prostředků a trestné činnosti se měl dopouštět na různých místech republiky, výrazně zpochybňují takový slib. – č. 29/1993

– viz Vazba – č. 14/1994

Náklady obhajoby

– Hradí-li stát náklady obhajoby v řízení podle zákona č. 119/1990 Sb., o soudní reha bilitaci [§ 19 odst. 3 písm. b)], není rozhodné, zda právní pomoc vykonával zvolený obhájce nebo ustanovený obhájce. Ustanovení § 19 odst. 3 písm. b) zák. o soudní re habilitaci je speciální normou k ustanovení § 151 odst. 2 tr. ř., pojednávající o ná hradě odměny a hotových nákladů pouze ustanoveného obhájce. – č. 42/1993

Náklady trestního řízení

– Vo veciach, v ktorých sa pribral znalec, je povinný nahradiť štátu zvýšenú paušálnu sumu trov trestného konania len ten odsúdený, ktorého sa znalecký posudok týkal. – č. 61/1973

– Povinnost odsouzeného nahradit náklady spojené s výkonem vazby se týká jen nákladů, které vznikly vazbou Československému státu, pokud meziná rodní smlouva neobsahuje jinou úpravu. – č. 22/1974

– Ustanovenie § 9 ods. 2 písm. a) vyhl. č. 25/1977 Zb., obmedzuje len orgány príslušné na rozhodovanie o výške trov výkonu väzby (§ 10 ods. 1 cit. vyhl.) požadovať úhradu trov výkonu väzby, aj za dobu, o ktorú väzba presa huje deväťdesiat kalendárnych dní. Toto ustanovenie vyhlášky nemá preto vplyv na povinnosť súdu konkretizovať vo výroku rozhodnutia vydaného podľa § 155 ods. 1 Tr. por. o povinnosti na náhradu trov spojených s výkonom väzby [§ 152 ods. 1 písm. a) Tr. por.] dĺžku skutočne vykonanej väzby. Pozn. SR: nyní však srov. § 10 a § 11 vyhl. č. 10/2000 Sb., ve znění pozdějších předpisů, v němž takové časové omezení již není. – č. 43/1979

– Je-li řízení o některém z trestných činů obviněného vyloučeno ze společného řízení a obviněný je pravomocně uznán vinným, je povinen nahradit státu náklady trestního řízení samostatně jak v původní, tak i ve vyloučené trestní věci. – č. 47/1979

– Povinnost nahradit státu náklady spojené s výkonem vazby vzniká teprve tím, že obviněný byl pravomocně uznán vinným [§ 152 odst. 1 písm. a) tr. ř.], nikoli dnem propuštění obviněného z vazby.

Tato povinnost není dotčena tím, že skutek, kterým byl obviněný uznán vin ným, byl v rozsudku kvalifikován jinak než v usnesení o vznesení obvinění a v obžalobě, tedy ani tím, že obviněný byl uznán vinným mírnějším trestným činem, za který by nebyl vzat do vazby, kdyby bylo pro tento trestný čin od počátku vedeno trestní stíhání. – č. 10/1985

– Ak sa v spoločnom konaní pre viac trestných činov pribral znalec, je obžalo vaný v prípade odsúdenia len za niektorý z trestných činov povinný podľa § 152 ods. 1 písm. c) Tr. por. nahradiť štátu zvýšenú paušálnu sumu trov trestného konania podľa vyhlášky č. 70/1980 Zb. vtedy, keď sa znalec pri bral v súvislosti so skutkom, ktorým bol obžalovaný uznaný za vinného. – Pozn. SR: nyní srov. vyhl. č. 312/1995 Sb., ve znění pozdějších předpisů. – č. 40/1989

– Odsouzenému lze podle § 152 odst. 1 písm. b) tr. ř. uložit povinnost nahradit státu náklady na nutnou obhajobu teprve potom, co nabylo právní moci usne sení, jímž bylo podle § 151 odst. 3 tr. ř. rozhodnuto o odměně a náhradě hoto vých výdajů ustanoveného obhájce a přiznaná částka byla obhájci vyplace na. – č. 56/1992

– Při rozhodování podle § 152 odst. 1 písm. b) tr. ř. v případě dvou a více odsou zených, kteří byli stíháni ve společném řízení a obhajováni tímtéž ustanove ným obhájcem, nelze odsouzeným uložit povinnost, aby společně a nerozdílně nahradili státu celkovou odměnu a hotové výdaje uhrazené státem ustanovené mu obhájci za obhajobu všech obhajovaných osob. – č. 4/2006

– viz Započítání vazby – č. 53/1984

Narovnání

– Před rozhodnutím o schválení narovnání podle § 309 odst. 1 tr. ř. a o zastavení trestního stíhá ní podle § 311 odst. 2 tr. ř. musí soud také ověřit, zda peněžní částka určená k obecně prospěšným účelům byla v celé výši složena na účet soudu. – č. 46/1999

– viz Ohrožení pod vlivem návykové látky – č. 47/2009

Násilí proti orgánu veřejné moci a vyhrožování s cílem působit na orgán veřejné moci (dříve Útok na státní orgán)

– Ustanovení § 153 tr. zák. chrání výkon pravomoci státního orgánu nebo orgá nu společenské organizace jako orgánu kolektivního. Násilí, spáchané na příslušníku Veřejné bezpečnosti v úmyslu působit na výkon jeho pravo moci, není tedy trestným činem útoku na státní orgán a orgán společenské organizace podle § 153 tr. zák., nýbrž trestným činem útoku na veřejného činitele podle § 155 tr. zák. Pozn. SR: nyní jde o rozlišení trestných činů násilí proti orgánu veřejné moci podle § 323 a násilí proti úřední osobě podle § 325 tr. zákoníku, přičemž násilí bylo spácháno na policistovi. – č. 52/1965

Násilí proti skupině obyvatelů a proti jednotlivci

– K naplnění znaku „vyhrožuje skupině obyvatelů nebo jednotlivci usmrcením“, ve smyslu ustanovení § 196 odst. 2 tr. zák., je nutné, aby výhrůžka byla způsobilá vyvolat u poškozeného důvodnou obavu z je jího uskutečnění. Pozn. SR: nyní srov. § 352 odst. 2 tr. zákoníku. – č. 28/1994 – II

– viz Ublížení na zdraví – č. 11/1971

– viz Vydírání – č. 25/1983 – I

Násilí proti úřední osobě a vyhrožování s cílem působit na úřední osobu (dříve Útok na veřejného činitele)

– K naplnění znaků trestného činu útoku na veřejného činitele podle § 156 odst. 1 tr. zák. stačí, byla-li výhrůžka usmrcením, ublížením na zdraví nebo způsobením škody velkého rozsahu vážně pronesena a stalo-li se tak v úmyslu působit na výkon pravomoci veřejného činitele nebo pro tento vý kon. Nezáleží na tom, zda měl pachatel určitý úmysl výhrůžku splnit. Pozn. SR: nyní násilí proti úřední osobě podle § 325 tr. zákoníku. – č. 51/1963

– Násilím ve smyslu § 155 tr. zák. je mimo jiné jednání proti tělu napadené ho, při němž je použito fyzické síly, nevyžaduje se však, aby takovýmto jed náním bylo způsobeno ublížení na zdraví. K naplnění pojmu užití násilí nestačí však jen uchopení napadeného za oděv a zacloumání jím samo o sobě. Proto musí soud v každém konkrétním případě posoudit veškeré okolnosti případu a dovodit, zda jde o užití násilí směřujícího proti tělu napadeného. Pozn. SR: nyní násilí proti úřední osobě podle § 325 tr. zákoníku. – 22/1966 – I

– Pro posouzení subjektivní stránky trestného činu podle § 155 tr. zák. je neroz hodné, že napadený příslušník závodní stráže nebyl označen červenou pás kou, když obviněný z jiných okolností, např. z toho, že viděl, že napadený je oblečen ve stejnokroji závodní stráže, znal jej jako příslušníka této stráže, věděl, že v kritické době koná službu a plní své služební povinnosti. Pozn. SR: podle současné právní úpravy (§ 127 tr. zákoníku) příslušník závodní stráže není úřední osoba; uvedený právní názor však lze aplikovat u jiných pracovníků, kteří jsou veřejnými činiteli. – č. 10/1967

– Řidič motorového vozidla, který v úmyslu donutit příslušníka Veřejné bez pečnosti, který jej zastavuje, aby uskočil, tedy v úmyslu zabránit provedení silniční kontroly a vytvořit si možnost útěku, najíždí jedoucím automobilem zvýšenou rychlostí proti příslušníkovi Veřejné bezpečnosti, se dopouští násilí v úmyslu působit na výkon pravomoci veřejného činitele, a to se zbraní ve smyslu § 155 odst. 1 písm. a) a odst. 2 písm. a) tr. zák. Pozn. SR: nyní policistu nebo strážníka obecní policie; jde o trestný čin násilí proti úřední osobě podle § 325 odst. 2 písm. a) tr. zákoníku. – č. 36/1976 – I

– Poškodí-li voják věc náležející příslušníku SNB proto, že se mu chce pomstít za jeho služební zákrok, nedopouští se trestného činu urážky mezi vojáky, nýbrž trestného činu útoku na veřejného činitele podle § 155 odst. 1 písm. b) tr. zák. Pozn. SR: nyní policistovi nebo strážníkovi obecní policie; jde o trestný čin násilí proti úřední osobě podle § 325 odst. 1 písm. b) tr. zákoníku. – č. 59/1976

– Prekonanie odporu, ktorý smeruje k zmareniu oprávneného služobného zákroku (použitie fyzickej sily na predvedenie vodiča motorového vozidla, odôvodnene podozrivého z požitia alkoholických nápojov, ktorý odmieta dobrovoľne sa nechať predviest a zákroku príslušníkov ZNB sa vzpiera), je právom i povinnosťou příslušníkov Zboru národnej bezpečnosti (§ 32 ods. 1 zák. č. 40/1974 Zb.). Preto nutná obrana proti takémuto zákroku príslušní kov ZNB nie je prípustná a použitie násilia na zamedzenie zákroku treba považovať za trestný čin útoku na verejného činiteľa podľa § 155 ods. 1 Tr. zák. Pozn. SR: nyní srov. zák. č. 273/2008 Sb., o Policii České republiky; jde o trestný čin násilí proti úřední osobě podle § 325 odst. 2 písm. a) tr. zákoníku. – č. 55/1977

– Pri zabezpečovaní výkonu rozhodnutia štátneho orgánu požívajú príslušníci ZNB ochranu verejných činiteľov, i keby toto rozhodnutie bolo vecne ne správne. Zákrok príslušníkov ZNB voči tomu, kto bráni výkonu rozhodnutia, je zákonný i vtedy, keby takéto rozhodnutie samé bolo nezákonné. Pozn. SR: nyní příslušníci policie při zabezpečování výkonu orgánu veřejné moci. – č. 11/1988

– K naplnění znaků skutkové podstaty trestného činu útoku na veřejného činitele podle § 156 odst. 1 tr. zák. postačí, jestliže výhrůžka usmrcením, případně ublížením na zdraví nebo způsobením škody velkého roz sahu, je pronesena vážně v úmyslu působit na výkon pravomoci veřejného činitele nebo pro takový výkon. Je nerozhodné, zda pachatel měl skutečně úmysl výhrůžku splnit a zda výhrůžka v konkrétním případě u poškozeného byla způsobilá vyvolat důvodnou obavu z jejího uskutečnění. Pozn. SR: nyní trestného činu vyhrožování s cílem působit na úřední osobu podle § 326 tr. zákoníku. – č. 37/1995

– Napadení policisty provádějícího služební zákrok, které má znaky trestného činu útoku na veřej ného činitele podle § 155 odst. 1 písm. a) tr. zák., je nutno posuzovat, je-li pachatelem voják (§ 90 odst. 3 tr. zák.), jako trestný čin vojenský, a to trestný čin zprotivení a donucení k porušení vojen ské povinnosti podle § 275 odst. 1 tr. zák. Pozn. SR: nyní jde o rozlišení mezi trestným činem násilí proti úřední osobě podle § 325 odst. 1 písm. b) tr. zákoníku a trestný čin zprotivení a donucení k porušení vojen ské povinnosti podle § 377 odst. 1 tr. zákoníku. Pojem voják je nyní vysvětlen v ustanovení § 114 odst. 4 tr. zákoníku. – č. 39/1996

– viz Násilí proti orgánu veřejné moci a vyhrožování s cílem působit na orgán veřejné moci – č. 52/1965

– viz Úřední osoba – č. 54/1970 – II, 47/1980, 49/2001 a 21/2004

– viz Vražda – č. 11/2001

Násilí vůči nadřízenému

– Násilné a urážlivé jednání, které má povahu odvety vůči nadřízenému veliteli za to, že plnil své vojenské povinnosti k zajištění pořádku a kázně, naplňuje zákonné znaky trestného činu násilí vůči nadřízenému podle § 279 odst. 1 písm. b) tr. zák. a nikoliv trestného činu urážky mezi vojáky podle § 277 odst. 1 písm. a) tr. zák. Pozn. SR: nyní jde o rozlišení trestných činů podle § 379 odst. 1 písm. a) a § 381 odst. 1 písm. b) tr. zákoníku. – č. 44/1982

– Zákonný znak užití násilí „v úmyslu působit na výkon vojenských povinností nadřízeného nebo pro výkon těchto povinností“ činí z ustanovení § 279 tr. zák. ve vztahu k § 277 tr. zák. speciální normu a jejímu použití je třeba dát přednost před ostatními normami ve všech případech, kdy se násilný útok vůči nadřízenému vyznačoval úmyslem působit na výkon jeho vojenských po vinností anebo pro jejich výkon. Za uvedených podmínek je pak vyloučen i jednočinný souběh trestných činů násilí vůči nadřízenému podle § 279 tr. zák. a urážky mezi vojáky podle § 277 odst. 1 písm. a) tr. zák., neboť speciál ní norma § 279 tr. zák. obsahuje vedle specifického znaku též všechny znaky uvedené v § 277 tr. zák. Pozn. SR: nyní jde o vztah trestných činů podle § 379 odst. 1 písm. a) a § 381 tr. zákoníku. – č. 12/1985 (s. 131)

– V případech, kdy dojde při násilném jednání vůči nadřízenému v úmyslu působit na výkon jeho vojenských povinností nebo pro výkon těchto povin ností k ublížení na zdraví, které nedosahuje těžké újmy, vojenské soudy správně taková jednání kvalifikují toliko podle § 279 odst. 1 tr. zák. Vycházejí z názo ru, že se k této skutečnosti přihlédne z hlediska stupně nebezpečnosti činu pro společnost při výměře trestu, aniž je třeba takové jednání posuzovat v jednočinném souběhu. Okolností, podmiňující použití vyšší trestní sazby, je pokus nebo způsobení těžké újmy na zdraví anebo smrti. Pokus způsobit trestným činem podle § 279 tr. zák. smrt může být posouzen jako pokus trestného činu podle § 279 odst. 1 a odst. 3 písm. a) tr. zák. Pozn. SR: nyní se může jednat o posouzení povahy a závažnosti spáchaného trestného činu v rámci kritérií významných podle § 39 odst. 2 tr. zákoníku pro ukládání trestu. Dále srov. § 381odst. 1 a odst. 3 písm. a) tr. zákoníku. – č. 12/1985 (s. 132)

Návod

– viz Křivá výpověď a nepravdivý znalecký posudek – č. 8/1982

– viz Neoprávněné užívání cizí věci – č. 25/1982

– viz Porušení zákazů v době nouzového stavu v devizovém hospodářství – č. 24/1988 – II

– viz Organizátorství – č. 67/1971 – I

– viz Pachatel – č. 10/1996

– viz Účastenství – č. 1/1973 a 62/1992

Navrácení lhůty

– Právny omyl obžalovaného týkajúci sa času, kedy uplynie lehota na podanie odvolania, ktorý si obžalovaný sám zavinil tým, že sa neporadil so svojím obhajcom, nezakladá dôležitý dôvod pre povolenie navrátenia lehoty podľa § 61 ods. 1 Tr. por. – č. 25/1972

– Zemře-li žadatel po podání žádosti o navrácení lhůty podle § 61 odst. 1 tr. ř., nemůže příslušný orgán tuto žádost zamítnout pro „bezpředmětnost“, nýbrž ji musí přezkoumat po věcné stránce. V řízení o navrácení lhůty nelze použít analogie podle § 11 odst. 1 písm. e) tr. ř. – č. 19/1978

– Skutečnost, že obviněný, který se nachází ve vazbě, zaslal svému obhájci v poslední den lhůty pokyn k podání odvolání, takže pokyn nemohl být ob hájci poštou včas doručen a obhájce nemohl včas podat odvolání, nemůže být důvodem k navrácení lhůty podle § 61 odst. 1 tr. ř., jestliže obviněný měl možnost sám podat odvolání včas, popř. včas zaslat svému obhájci pokyn, aby podal odvolání za něho. – č. 63/1980

– Důležitým důvodem k navrácení lhůty podle § 61 odst. 1 tr. ř. není skutečnost, že obžalovaný, ač řádně poučen, omylem podá odvolání u soudu, u něhož je účinným způsobem podat nelze. – č. 42/1998

– Příslušný k rozhodnutí o navrácení lhůty k podání odporu je samosoudce soudu, který vydal trestní příkaz. Proti jeho rozhodnutí, ve kterém rozhodl o navrácení lhůty, není stížnost přípust ná. – č. 56/1998

– Za důležitý důvod zmeškání lhůty k podání opravného prostředku ve smys lu ustanovení § 61 odst. 1 tr. ř. o navrácení lhůty nelze považovat čerpání dovolené obžalovaným nebo jeho obhájcem. – č. 7/2004 – I

– Analogickou aplikaci ustanovení § 61 tr. ř., které umožňuje navrácení lhůty obviněnému a jeho obhájci k podání opravného prostředku, lze použít i v případech, když obviněný nebo jeho obhájce z důležitých důvodů zmešká lhůtu stanovenou ve výzvě soudu k odstranění vad obsahových ná ležitostí odvolání (§ 251 odst. 1 tr. ř.). – č. 60/2005 – II

– viz Obhájce – č. 60/2005 – III

– viz Rehabilitace soudní – č. 13/1970

– viz Řízení o stížnosti – č. 49/1998

Návrh na potrestání

– viz Jednota skutku – č. 15/2003 – II

Nebezpečnost činu pro společnost

Pozn. SR: nynější tr. zákoník opouští materiální podmínku trestnosti činu, která byla založena na nebezpečnosti činu pro společnost, který musel dosahovat urči tého stupně a neobsahuje již ustanovení o nebezpečnosti činu pro společnost (viz § 3 odst. 2 a 4 tr. zák. z roku 1961). Nový tr. zákoník výslovně nestanoví ani žádná kritéria společenské škodlivosti činu, byť s ní počítá (srov. § 12 odst. 2 tr. zákoníku). Vychází z formální definice trestného činu (§ 13 odst. 1), i když současně počítá s určitým materiálním korektivem vyvozování trestní odpovědnosti vyjád řeným v ustanovení § 12 odst. 2 tr. zákoníku. Z tohoto pohledu je třeba nahlížet i na právní názory judikátů vztahujících se k nebezpečnosti činu pro společnost jakožto k materiální podmínce trestnosti činu, k materiální stránce trestného činu, popřípadě i k materiální podmínce posuzování okolností podmiňujících vyšší trestní sazbu činu. Jejich použitelnost za účinnosti nového trestního zákoníku se tak může vztahovat např. k posouzení otázky společenské škodlivosti činu ve smyslu zmiňovaného ustanovení § 12 odst. 2 tr. zákoníku (tedy k uplatňování zásady subsidiarity trestní represe, k pojetí trestního práva jako ultima ratio), dále k posouzení povahy a závažnosti spáchaného trestného činu jakožto významného hlediska pro ukládání trestů (srov. § 39 odst. 2 tr. zákoníku, jehož obsah je prakticky identický s dřívějším vymezením kritérií určujících stupeň společenské nebezpečnosti činu v § 3 odst. 4 tr. zák. z roku 1961), popřípadě pro závěry k možnostem aplikace ustanovení § 58 tr. zákoníku o mimořádném snížení trestu odnětí svobody či o mimořádném zvýšení trestu odnětí svobody podle § 59 tr. zákoníku. Použitelnost těchto judikátů je tedy dosti omezená.

– Ustanovenie § 3 ods. 4 Tr. zák. vyžaduje hodnotiť konkrétny stupeň nebez pečnosti činu pre spoločnosť. Takéto hodnotenie má podstatný význam nie len pre úvahu, či ide vóbec o trestný čin, ale rozhodujúcim spósobom zasahu je aj do úvah o tom, či ide o trestný čin závažnějšieho alebo menej závažněj šieho charakteru. Uvedené ustanovenia treba považovať i pri úvahách v zmysle § 16 ods. 1 Tr. zák. za jedno z určujúcich hľadísk, keď v novom zákone sa stáva zásadným určovateľom pre posúdenie trestnosti určitého konania. Pozn. SR: viz poznámku shora k tomuto heslu. – č. 33/1962

– Stupeň nebezpečnosti činu pro společnost lze v konkrétních případech stano vit odpovědně až po zhodnocení všech hledisek uvedených v ustanovení § 3 odst. 4 tr. zák. Nelze proto některá z těchto hledisek posuzovat izolovaně mimo rámec stupně nebezpečnosti činu pro společnost.

Následek trestného činu je jedním z nejvýznamnějších hledisek pro určení stupně nebezpečnosti činu pro společnost. Mezi významem jednotlivých při těžujících a polehčujících okolností mohou být v konkrétním případě značné rozdíly. Proto je nutno u každé přitěžující, resp. polehčující okolnosti kon krétně zhodnotit její význam pro zvýšení, resp. snížení stupně nebezpečnosti trestného činu pro společnost.

Konkrétní míru zavinění lze vyjádřit teprve po komplexním zhodnocení všech faktorů, které vedly pachatele k trestné činnosti. Především nutno přihlížet k formě zavinění (úmysl přímý, nepřímý, nedbalost vědomá, nevědomá, zda čin byl spáchán po důkladném uvážení nebo v náhlém afektu) a k těm poleh čujícím [§ 33 písm. a), c), d) a e) tr. zák.] a přitěžujícím [§ 34 písm. a), c), e) a h) tr. zák.] okolnostem, jakož i k dalším skutečnostem, které ovlivňují sub jektivní vztah pachatele ke spáchanému činu. Např. vyšší míru zavinění mají pachatelé, kteří ke spáchání trestného činu zneužili svého odpovědného po stavení anebo projevili zvláštní aktivitu a rozhodnost. Nižší míru zavinění mají pachatelé, kteří byli k trestnému činu svedeni, trestný čin spáchali z pří ležitosti anebo kdy těžší následek byl způsoben spoluzaviněním jiné osoby apod. Hodnocení osoby pachatele nesmí být jen pouhou registrací osobních dat obžalovaného bez hlubšího rozboru jeho osobnosti ve vztahu k jeho protispolečenské činnosti a k ostatním hlediskům v § 3 odst. 4 tr. zák. uvede ným, spoluurčujícím stupeň nebezpečnosti trestného činu pro společnost, zejména ke způsobu provedení trestného činu a k jeho následkům, k míře zavi nění a pohnutce trestného činu. Pozn. SR: viz poznámku shora k tomuto heslu; dále srov. ustanovení § 41 a § 42 tr. zákoníku o obecně polehčujících a obecně přitěžujících okolnostech. – č. I/1965

– Je zapotřebí všechny okolnosti důležité z hledisek uvedených v ustanovení § 3 odst 4 tr. zák. nejen zjišťovat, nýbrž je objektivně, to jest bez přeceňová ní nebo podceňování některých z nich, hodnotit. Přitom je vždy nutno uvést, zda a do jaké míry ta která okolnost zvyšuje nebo snižuje stupeň nebezpeč nosti činu pro společnost. Hlediska uvedená příkladmo v § 3 odst. 4 tr. zák., a to význam chráněného zájmu, který byl činem dotčen, způsob provedení činu a jeho následky, osoba pachatele, míra jeho zavinění a pohnutka činu, tvoří složky stupně nebezpečnosti činu pro společnost, a nemohou tedy být samostatnými kritérii při výměře trestu mimo stupeň nebezpečnosti činu pro společnost. Pozn. SR: viz poznámku shora k tomuto heslu. – č. II/1965

– Při určování stupně nebezpečnosti trestného činu pro společnost (§ 3 odst. 4 tr. zák.) nepřihlíží soud jen k okolnostem, které zakládají znaky trestného činu, kterým byl obžalovaný uznán vinným, nýbrž i k dalším okolnostem, které sice nejsou nutné k naplnění znaků trestného činu, které však charakte rizují spáchaný skutek nebo jeho pachatele a mají vliv na jejich konkrétní společenskou nebezpečnost. Pozn. SR: viz poznámku shora k tomuto heslu. – č. 13/1973 – II

– Za okolnost, která výrazně snižuje stupeň nebezpečnosti činu pro společnost, nelze při úmyslném rozkrádání majetku v socialistickém vlastnictví považo vat nedostatek kontroly ze strany nadřízených orgánů. Pozn. SR: viz poznámku shora k tomuto heslu. Nyní se uplatní při posouzení úmyslných trestných činů proti majetku např. obchodních společností. – č. 34/1976 – II

– Při posuzování stupně společenské nebezpečnosti jednání, které naplňuje for mální znaky trestného činu narušování řízení, plánování a kontroly národní ho hospodářství (podle § 125 odst. 1 tr. zák. je nutno hodnotit i ekonomic kou odůvodněnost porušovaných předpisů. Skutečnost, že tyto předpisy byly po spáchání činu zrušeny jako ekonomicky nevyhovující, výrazně snižuje stupeň nebezpečnosti takového činu pro společnost. Pozn. SR: nyní srov. ustanovení o trestném činu zkreslování údajů o stavu hospodaření a jmění podle § 254 odst. 1 tr. zákoníku. – č. 29/1990 – II

– viz Krádež – č. 38/1993 – III

– viz Mladistvý – č. 16/1982

– viz Nedovolené ozbrojování – č. 19/1994

– viz Loupež – č. 19/1965, 1/1980 a 39/1989 (s. 194–196)

– viz Pokus – č. 26/1994

– viz Přijímání úplatku – č. 3/1978 a 17/1978

– viz Souběh – č. 20/2006

– viz Nebezpečnost činu pro společnost – č. 13/1973 – II

– viz Škoda – č. 33/1967 – I

– viz Trestný čin – č. 34/1989 – I, II

– viz Zjišťování skutkového stavu věci – č. 54/1968

Ne bis in idem

– Není porušením zákazu dvojího postihu za tentýž čin (ne bis in idem) ve smyslu čl. 4 Protokolu č. 7 k Úmluvě o ochraně lidských práv a základních svobod (publikované pod č. 209/1992 Sb.), byl-li obviněný jako řidič mo torového vozidla v souvislosti s jednou jízdou jednak postižen ve správním řízení pro přestupky spočívající v tom, že nezastavil řízené vozidlo na signál policisty „Stůj“ a že po pronásledování obviněného a jeho zastavení policií se odmítl podrobit orientační dechové zkoušce na přítomnost alkoholu v krvi, a jednak odsouzen za trestné činy spočívající v tom, že při zastavování jím řízeného vozidla najížděl na policistu a že řídil vozidlo v době, kdy mu to bylo zakázáno správním orgánem. Uvedené přestupky a trestné činy jsou to tiž odlišnými skutky (činy), jejichž zákonné znaky se nepřekrývají, byť byly spáchány v bezprostřední časové návaznosti. – č. 10/2007

– viz Maření výkonu úředního rozhodnutí a vykázání – č. 10/2006

Nedbalost

– Páchateľ nezodpovedá za smrť poškodeného, ktorý utrpel pri dopravnej neho de ľahké zranenie, ak ku smrti poškodeného došlo nepredvídateľným spôso bom. – č. 20/1992

– Při posuzování okolností, které může či nemůže řidič předvídat, je třeba vy cházet z konkrétní dopravní situace. Z hlediska zavinění z nedbalosti to pak znamená, že kromě míry povinné opatrnosti vyplývající z pravidel silničního provozu zde existuje i její subjektivní vymezení, vztahující se k míře opatr nosti, kterou je schopen řidič v konkrétním případě vynaložit. O zavinění z nedbalosti může jít pouze tehdy, pokud povinnost a možnost předvídat po rušení nebo ohrožení zájmu chráněného trestním zákonem jsou dány součas ně. – č. 43/2002

– viz Doprava – č. 10/1990 – I a 21/1992 – II

– viz Úmysl nepřímý – č. 41/1976 (s. 213–214)

– viz Zavinění – č. 25/1963, 27/1964, 45/1965, 20/1981, 6/1988 a 28/1988

Nedovolená výroba a jiné nakládání s omamnými a psychotropními látkami a s jedy (dříve Nedovolená výroba a držení omamných a psychotropních látek a jedů)

– Pro naplnění skutkové podstaty trestného činu podle § 187 odst. 1 tr. zák. sta čí, když pachatel jinému opatří nebo pro jiného přechovává drogu. Není pod mínkou, aby prováděl činnost překupníka drog. Rozdíl je pouze v hodnocení stupně společenské nebezpečnosti činu. Pozn. SR: nyní § 283 odst. 1 tr. zákoníku. Použitelnost poslední věty judikátu je omezena tím, že nebezpečnost činu pro společnost, resp. určitý její stupeň, se v tomto směru nepromítne v rovině viny pachatele, ale může mít význam v rovině trestání. – č. 24/2000 – I

– Za množství větší než malé ve smyslu § 187a odst. 1 tr. zák. je třeba považo vat takové množství přechovávané omamné nebo psychotropní látky nebo jedu, které vícenásobně – podle ohrožení vyplývajícího pro život a zdraví lidí ze škodlivosti jednotlivých látek – převyšuje běžnou dávku průměrného kon zumenta [v případě metamfetaminu-base (pervitinu) desetinásobně]. Při po suzování otázky, zda je naplněn tento zákonný znak, nelze činit rozdíl mezi prvokonzumentem a uživatelem těchto látek v pokročilém stadiu závislosti.

Pro naplnění znaku přechovávání ve smyslu § 187a odst. 1 tr. zák. postačí po formální stránce jakýkoliv způsob držení omamné nebo psychotropní látky či jedu bez povolení pro sebe. Musí však jít o držení takové látky v množství převyšujícím dávku potřebnou pro držitele (podle stupně jeho závislosti), ne boť držení jen jedné dávky konzumentem drog před jejím použitím není pře chováváním, ale jen tzv. spotřební držbou, byť by šlo o množství jinak splňu jící znak množství větší než malé. Pozn. SR: nyní § 284 odst. 1 a 2 tr. zákoníku. – č. 46/2000

– Jestliže je pachatelem trestného činu nedovolené výroby a držení omamných a psychotropních látek a jedů podle § 187a odst. 1 tr. zák. osoba, u které ne bylo zjištěno, že uvedené látky zneužívá, a nejsou-li tu ani skutečnosti, které by takové podezření odůvodňovaly, postačí jako podklad k objasnění právní otázky, je-li množství takové látky, bez povolení přechovávané výše uvede nou osobou, větší než malé, posudek znalce z oboru zdravotnictví, odvětví toxikologie, a v jednodušších případech také odborné vyjádření příslušného orgánu (§ 105 odst. 1 tr. ř.). Pozn. SR: nyní § 284 odst. 1 a 2 tr. zákoníku. – č. 60/2001 – I

– Opatření (vyrobení, přechovávání) předmětu určeného k nedovolené výrobě omamné nebo psychotropní látky je trestným činem nedovolené výroby a dr žení omamných a psychotropních látek a jedů podle § 188 tr. zák., který je ve vztahu k trestnému činu podle § 187 tr. zák. subsidiární. Pokud si pachatel opatří takový předmět v úmyslu uvedené látky vyrábět, má přednost použití primárního ustanovení o přípravě k trestnému činu nedovolené výroby a drže ní omamných a psychotropních látek a jedů podle § 7 odst. 1 a § 187 odst. 2 až 4 tr. zák. Protože příprava k trestnému činu je úmyslné jednání a je trestná jen u zvlášť závažných trestných činů obsažených v ustanovení § 41 odst. 2 tr. zák., musí se tento úmysl vztahovat i k okolnostem podmiňujícím použití vyšší trestní sazby tohoto trestného činu. Pozn. SR: nyní jde o rozlišení trestných činů podle § 283 a § 286 tr. zákoníku. Dále srov. § 20 odst. 1 tr. zákoníku o předpokladech trestnosti přípravy. – č. 19/2004 – I

– K naplnění znaku „ve více státech“ uvedeného v § 187 odst. 4 písm. c) tr. zák. o trestném činu nedovolené výroby a držení omamných a psy chotropních látek a jedů postačuje, pokud organizovaná skupina působí ale spoň ve dvou státech, přičemž jedním z nich může být i ČR. Pozn. SR: nyní srov. § 283 odst. 4 písm. c) tr. zákoníku. – č. 34/2005

– Jestliže je trestný čin nedovolené výroby a držení omamných a psychotropních látek a jedů podle § 187 odst. 1 tr. zák. spáchán distribucí drog spočívající v jejich nákupu a prodeji, je třeba při posuzování otázky, zda pachatel získal činem značný prospěch, od částky, za kterou drogy prodal, odečíst částku, za kterou je nakoupil. Pozn. SR: nyní § 283 odst. 1 tr. zákoníku. – č. 42/2005

– Závěr o naplnění znaku spočívajícího ve spáchání trestného činu nedovolené výroby a držení omamných a psychotropních látek a jedů ve větším rozsahu po dle § 187 odst. 2 písm. a) tr. zák. je nutné opřít především o množství omamné nebo psychotropní látky, přípravku obsahujícího omamnou nebo psychotropní látku, prekursoru nebo jedu, s nímž pachatel nakládal způsobem předpokláda ným v ustanovení § 187 odst. 1 tr. zák., a to i s ohledem na druh a kvalitu této látky. Současně je však třeba podpůrně zohlednit i další okolnosti, za nichž byl takový čin spáchán, tedy zejména způsob, jakým pachatel s uvedenými látka mi nakládal, dobu, po kterou tak činil, počet osob, jimž je např. opatřil, prodal nebo pro ně přechovával, případně i jiné skutečnosti. Pozn. SR: nyní srov. § 283 odst. 2 a 3 tr. zákoníku. – č. 1/2006

– Opakované neoprávněné obstarání drogy pachatelem od téže blíže neidenti fikované osoby na území cizího státu a její následné rozprodávání na území České republiky v úzké součinnosti s dalšími dvěma pachateli, na které byli napojeni další distributoři, odůvodňuje závěr o spáchání trestného činu nedo volené výroby a držení omamných a psychotropních látek a jedů podle § 187 odst. 1 a odst. 4 písm. c) tr. zák., tj. „ve spojení s organizovanou skupinou pů sobící ve více státech“. Tato kvalifikace vyjadřuje jak alternativu spáchání činu osobou stojící vně této skupiny, mající k ní volnější vztah vyjádřený znakem „ve spojení“, tak alternativu, že čin spáchal jako člen této organizované sku piny. Odlišit uvedené alternativy nelze v právní kvalifikaci činu, neboť zá važnější forma trestné součinnosti, daná působením organizované skupiny na území více států, vyjádřená v ustanovení § 187 odst. 4 písm. c) tr. zák., v sobě obsahuje znak vyjádřený v § 187 odst. 2 písm. a) tr. zák. Protože však pod mínkou aplikace kvalifikačního znaku užitého v § 187 odst. 4 písm. c) tr. zák. není spáchání činu členem organizované skupiny, lze skutečnost, že pachatel spáchal čin jako člen organizované skupiny, vyjádřit v podobě přitěžující okol nosti uvedené v § 34 písm. ch) tr. zák. a tím obě alternativy odlišit v rovině právních následků trestní odpovědnosti. Pozn. SR: nyní jde o vztah § 283 odst. 2 písm. a) a § 283 odst. 4 písm. c) tr. zákoníku. K přitěžující okolnosti srov. § 42 písm. o) tr. zákoníku. – č. 48/2006 – I

– Samotné pěstování rostliny konopí (rod Cannabis), kterou zvláštní zákon po važuje za omamnou látku ve smyslu § 195 odst. 1 tr. zák, nelze zároveň zto tožňovat s pojmem „výroba“ omamné nebo psychotropní látky podle § 187 tr. zák. O výrobu (resp. některou její fázi) by mohlo jít jedině v případech, pokud by rostlina konopí byla sklizena a následně došlo k jejímu neoprávněnému zpracování v procesu, v němž by jako vstupní komponent byla dále upravována, a to buď do stavu způsobilého již ke spotřebě (marihuana), ane bo k získání psychotropní látky tetrahydrokanabinolu (THC).

Protože zákon požaduje, aby pachatel takovou látku vyrobil, bylo by možno pří pady, kdy pěstování rostliny konopí sice směřovalo k uskutečnění výroby, avšak z určitých důvodů k ní nedošlo, podle okolností posoudit jako pokus (§ 8 odst. 1 tr. zák.), eventuálně přípravu (§ 7 odst. 1 tr. zák.) trestného činu nedovolené výroby a držení omamných a psychotropních látek a jedů podle § 187 tr. zák. Poněvadž rostlina konopí (rod Cannabis) je již sama o sobě omamnou lát kou (SEZNAM IV, příloha č. 3 zák. č. 167/1998 Sb., o návykových látkách a o změně některých dalších zákonů, ve znění pozdějších předpisů), lze jejím neoprávněným vypěstováním [§ 24 písm. a) cit. zák.] pro vlastní potřebu v množství větším než malém naplnit zákonné znaky skutkové pod staty trestného činu nedovolené výroby a držení omamných a psychotropních látek a jedů podle § l87a odst. 1 tr. zák. Její neoprávněné vypěstování pro jiného je pak opatřením omamné látky jinému ve smyslu tohoto zákonného znaku uvedeného v ustanovení § 187 odst. 1 tr. zák. Pozn. SR: nyní jde o rozlišení trestných činů podle § 283, § 285 a § 289 tr. zákoníku. Trestnost přípravy a pokusu trestného činu je upravena v ustanoveních § 20 a § 21 tr. zákoníku. – č. 18/2007

– Jestliže ke spáchání trestného činu nedovolené výroby a držení omamných a psychotropních látek a jedů podle § 187 odst. 1 tr. zák. došlo jediným jednáním pachatele, jímž v určité době a na určitém místě prodával omamné či psychotropní látky více osobám, pak jejich prodej ve vztahu k jednotlivým osobám nepředstavuje dílčí útoky pokračujícího trestného činu ve smyslu ustanovení § 89 odst. 3 tr. zák. a § 12 odst. 12 tr. ř. Pokud se za této situace v průběhu trestního stíhání v popisu skutku pouze změní (upřesní) okruh osob, kterým pachatel prodával omamné nebo psychotropní látky, oproti vymezení těchto osob v usnesení o zahájení trestního stíhání (§ 160 odst. 1 tr. ř.) či v obžalobě [§ 177 písm. c) tr. ř.], pak taková změna není důvodem k postupu podle § 160 odst. 5 tr. ř., tj. k zahájení trestního stíhání pro další skutek. Pozn. SR: nyní se judikát vztahuje k § 283 tr. zákoníku. – č. 6/2008

– viz Materiální podmínka trestného činu – č. 52/2008

– viz Příslušnost soudu – č. 3/2002

– viz Úmysl – č. 51/2006

Nedovolená výroba lihu

Pozn. SR: nový tr. zákoník tuto skutkovou podstatu již nezná. V případě neoprávněného vyrábění alkoholu ve větším rozsahu, a při splně ní dalších zákonných podmínek, není pak vyloučena trestní odpovědnost pro trestný čin neoprávněného podnikání podle § 251 tr. zákoníku.

– Zařízením na výrobu lihu ve smyslu § 194a odst. 2 tr. zák. není spojení před mětů domácí potřeby bez jakéhokoliv dalšího technologického přizpůsobe ní, i když bylo obviněným použito k vypálení menšího množství lihu. – č. 32/1978

– Za zařízení na výrobu lihu ve smyslu ustanoveni § 194a odst. 2 tr. zák. nelze považovat zařízení, které sice původně bylo určeno k pálení lihu, ale které je v posuzované době nekompletní, takže není bez podstatné úpravy způsobilé k takové výrobě. – č. 48/1993

Nedovolené ozbrojování [dříve též Přečin proti veřejnému pořádku podle § 6 písm. b) zák. č. 150/1969 Sb.]

– Jako přečin proti veřejnému pořádku podle § 6 písm. b) zák. č. 150/1969 Sb., o přečinech lze posoudit výrobu nebo opatření sobě nebo jinému anebo přechovávání zpravidla jen jediné střelné zbraně. Výroba, opatření nebo pře chovávání několika střelných zbraní zpravidla již zakládá skutkovou podsta tu trestného činu nedovoleného ozbrojování podle § 185 odst. 2 písm. b) tr. zák. Pozn. SR: nyní jde o rozlišení trestného činu nedovoleného ozbrojování po dle § 279 odst. 1 a odst. 3 písm. b) tr. zákoníku. – č. 48/1973

– K naplnění znaku trestného činu nedovoleného ozbrojování podle § 185 odst. 2 písm. b) tr. zák. stačí držení dvou poloautomatických ručních palních zbraní (pistolí) a příslušného střeliva bez povolení. Pozn. SR: nyní § 279 odst. 3 písm. b) tr. zákoníku. – č. 53/1975

– K výkladu přečinu proti veřejnému pořádku podle § 6 písm. b) zákona č. 150/1969 Sb.

Ustanovení vyhl. č. 124/1961 Sb., o střelných zbraních a o střelivu se nevztahují na střelné zbraně vyrobené nejpozději roku 1870 (s výjimkou revolverů a pistolí – zadovek). Přitom není rozhodující, zda jde o zbraně schopné střelby. U zbraní střelných vyrobených nejpozději roku 1870, které byly později upravovány, je nutno vždy zkoumat, zda úpravou neztratily po vahu zbraní vyrobených nejpozději roku 1870. Pozn. SR: nyní § 279 odst. 1 tr. zákoníku. Dále srov. stávající zákon o střelných zbraních a střelivu č. 119/2002 Sb., ve znění pozdějších předpisů. – č. 8/1976

– Opatřování střeliva nebo výbušnin je trestné podle § 185 odst. 2 písm. b) tr. zák. jen za předpokladu, že jejich množství a účinnost znamená pro bezpeč nost společnosti i lidí stejný stupeň ohrožení jako jen jedna zbraň hromadně účinná. Pachatelem tohoto trestného činu může být kdokoliv, tedy i přísluš ník ozbrojených sil, který si opatřuje střelivo a výbušniny za účelem soukro mého použití.

Jednočinný souběh trestného činu rozkrádání majetku v socialistickém vlast nictví podle § 132 tr. zák. s trestným činem nedovoleného ozbrojování pod le § 185 tr. zák. je možný. Pozn. SR: nyní jde o § 279 odst. 3 písm. b) tr. zákoníku a otázku souběhu s trestným činem krádeže podle § 205 tr. zákoníku. – č. 44/1977

– K hodnocení právní povahy pistole zn. Rhoner Sportwaffen GMBH SM, mo del 15, ráže 8 mm, konstruované k vystřelování poplašných nábojů, nábojů s chemickou dráždivou látkou a nábojů signálních, z hlediska zákona č. 147/1983 Sb., o zbraních a střelivu a tr. zák., ve znění účinném od 1. července 1990. Pozn. SR: srov. zákon o střelných zbraních a střelivu č. 119/2002 Sb., ve znění pozdějších předpisů. – č. 2/1992

– Skutečnost, že obviněný je držitelem zbrojního průkazu k držení a nošení kulové zbraně, může výrazněji snižovat stupeň nebezpečnosti jeho jednání záležícího v neoprávněném přechovávání jiné zbraně, podlé hající režimu zák. č. 147/1983 Sb., o zbraních a střelivu, ve znění pozdějších předpisů. Jde-li o neoprávně né přechovávání jedné zbraně (§ 185 odst. 1 tr. zák.), může být za těchto okolností stupeň nebezpečnosti činu nižší než nepatrný (§ 3 odst. 2 tr. zák.) a takový čin nebude trestným činem. Pozn. SR: nyní § 279 odst. 1 tr. zákoníku. Použitelnost judikátu je však omezena tím, že nebezpečnost činu pro společnost, resp. určitý její stupeň, nepředstavují podmínku trestnosti činu, viz pojem trestný čin v § 13 odst. 1 tr. zákoníku. – č. 19/1994

– Plynová zbraň [§ 3 písm. i) a § 17 odst. 1 písm. c) zák. č. 288/1995 Sb., o střelných zbraních a střelivu] není od 1. března 1996, kdy nabyl účinnosti tento zákon, střelnou zbraní, k jejímuž vyro bení, opatření a přechovávání je třeba povolení ve smyslu § 185 tr. zák. Pozn. SR: nyní srov. zákon o střelných zbraních a střelivu č. 119/2002 Sb., ve znění pozdějších předpisů. – č. 36/1998 – II

– Trestný čin nedovoleného ozbrojování podle § 185 odst. 1 tr. zák. spočíva jící v nepovoleném opatření si střelné zbraně a v jejím nepovoleném pře chovávání je trestným činem trvajícím a je páchán nejen tam, kde si pacha tel zbraň opatří, ale i všude tam, kde ji přechovává.

V takovém případě je třeba, aby v žalobním návrhu byla uvedena vedle místa opatření zbraně i místa jejího přechovávání [§ 177 písm. c) tr. ř.]. Pro určení místní příslušnosti určitého soudu podle § 18 odst. 1 tr. ř. však není na překážku, jestliže v žalobním návrhu nebylo výslovně uvedeno místo nacházející se v jeho obvodu (č. 3/2002 Sb. rozh. tr.). Pozn. SR: nyní § 279 odst. 1 tr. zákoníku. – č. 10/2005

– Trestný čin nedovoleného ozbrojování podle ustanovení § 185 odst. 2 písm. a) tr. zák. je v případě opatření nebo přechovávání výbušniny spáchán v rozsahu, který odpovídá této základní skutkové podstatě, jestliže se jedná o takové množství výbušniny, jehož účinky jsou srovnatelné s účinky jen jedné zbraně hromadně účinné (samopalu, kulometu, ručního granátu apod.). Ve větším rozsahu ve smyslu ustanovení § 185 odst. 3 písm. b) tr. zák. je čin spáchán, jestliže jde o takové množství výbušniny, jehož účin ky podstatně převyšují účinky jedné hromadně účinné zbraně a jsou srov natelné s účinky více takových zbraní. Znak ve větším rozsahu naplňuje opatření nebo přechovávání 2,5 kg plastické trhaviny komerčně označova né Semtex. Pozn. SR: nyní § 279 odst. 3 písm. a) tr. zákoníku. – č. 16/2005

– Zajištění zbrojního průkazu a zbraně na základě rozhodnutí podle ustano vení § 50 odst. 1 zák. č. 288/1995 Sb., o střelných zbraních a střelivu, ve znění poz dějších právních předpisů, přestal být pachatel držitelem zbrojní ho průkazu a zároveň tím podle ustanovení § 27 odst. 1 téhož zákona po zbyl i oprávnění mimo jiné k držení zbraní podléhajících registraci a střeli va do těchto zbraní.

Pokud si tedy pachatel přesto po zajištění zbrojního průkazu opatřil pistoli a předal ji další osobě, resp. držel velké množství nábojů různé ráže do střel ných zbraní, znamená to, že bez povolení sobě a jinému opatřil zbraň a hro madil střelivo ve smyslu § 185 odst. 2 písm. b) tr. zák. a dopustil se trestné ho činu nedovoleného ozbrojování. Pozn. SR: nyní § 279 odst. 3 písm. b) tr. zákoníku. Dále srov. zákon o střelných zbraních a střelivu č. 119/2002 Sb., ve znění pozdějších předpisů. – č. 27/2005

– Hromaděním ve smyslu skutkové podstaty trestného činu nedovoleného ozbrojování podle § 185 odst. 2 písm. b) tr. zák. se rozumí postupné neoprávněné opatřování (např. výroba, nakupování a jiné získávání) zbraní nebo střeliva za účelem získat je ve větším množství, jakož i jejich další přechovávání. Proto nelze za hromadění považovat situaci, ve které obviněný poté, co mu byl odňat zbrojní průkaz sice odevzdal všechny své zbraně, avšak ponechal si dvě hlavní součásti zbraní a střelivo.

Trestný čin nedovoleného ozbrojování podle § 185 odst. 2 tr. zák. je v případě hromadění střeliva spáchán v rozsahu, který odpovídá této skutkové podstatě, jestliže jde o takové množství střeliva, jehož účinnost znamená pro bezpečnost společnosti a lidí srovnatelný stupeň ohrožení jako jedna zbraň hromadně účinná (srov. č. 44/1977 Sb. rozh. tr.). Z hlediska srovnatelnosti stupně ohrožení je nutno brát ohled na skutečnost, zda je či není střelivo neoprávněně hromaděno za současného neoprávněného držení zbraně umožňující jeho snadné použití. Pozn. SR: nyní § 279 odst. 3 písm. b) tr. zákoníku. – č. 54/2008

– Zákonný znak skutkové podstaty trestného činu nedovoleného ozbrojování podle § 185 odst. 2 písm. a) tr. zák. spočívající v tom, že pachatel bez povolení „přechovává“ zbraň hromadně účinnou (např. funkční dělostřelecký granát), je naplněn jakýmkoliv způsobem jejího držení nebo nošení, v jehož důsledku má zbraň ve své moci. Pro závěr, že má takovou zbraň ve své moci a že ji přechovává, se však nevyžaduje, aby pachatel měl zbraň přímo u sebe, ale může ji mít uloženu či uschovánu i někde jinde (např. v trezoru, u známé osoby), pokud s ní může kdykoliv volně disponovat.

Jestliže pachatel zanechal zbraň na místě, kde s ní již nemůže nijak nakládat (např. ponechal ji ve svém bývalém bydlišti, z kterého se odstěhoval a do něhož už nemá žádný přístup), pak nelze dovodit, že i poté, co zbraň takto zanechal, ji má ve své moci a že ji nadále přechovává ve smyslu ustanovení § 185 odst. 2 písm. a) tr. zák. Pozn. SR: nyní § 279 odst. 3 písm. a) tr. zákoníku. – č. 20/2009

– Trestný čin nedovoleného ozbrojování podle § 185 odst. 2 písm. b) tr. zák. je tzv. hromadným trestným činem, který je jediným skutkem jak v hmotněprávním smyslu, tak z hlediska procesního. Proto se ve vztahu k němu ne uplatní ustanovení § 12 odst. 12 tr. ř., které se týká pouze pokračujícího trestného činu (§ 89 odst. 3 tr. zák.), u něhož lze jeho jednotlivé dílčí útoky pokládat za samostatné skutky v procesním smyslu a je možné o nich rozhodovat rozdílným způsobem.

Jestliže tedy soud na rozdíl od obžaloby dospěje k závěru o spáchání trestného činu nedovoleného ozbrojování podle § 185 odst. 2 písm. b) tr. zák. ve vztahu k menšímu počtu neoprávněně hromaděných zbraní nebo střeliva, nemůže ohledně jejich zbytku obsaženého v obžalobě rozhodnout zprošťujícím výrokem (§ 226 tr. ř.), ale tyto další zbraně nebo střelivo, ve vztahu k nimž nebyl spáchán uvedený trestný čin, nepojme do popisu skutku ve výroku o vině odsuzujícího rozsudku (z popisu skutku je jen tzv. vypustí). Pozn. SR: nyní jde o § 279 odst. 3 písm. b) tr. zákoníku. K pokračování v trestném činu viz § 116 tr. zákoníku. – č. 11/2010

– viz Časová působnost trestního zákona – č. 36/1998 – I

– viz Omyl právní – č. 28/2002

Nedovolené přerušení těhotenství

– Násilné jednání vůči těhotné ženě v úmyslu přerušit bez jejího souhlasu těhotenství, vykazuje znaky trestného činu nedovoleného přerušení těhotenství podle § 228 odst. 3 tr. zák., spáchaného vyvoláním potratu [§ 89 odst. 6 písm. g) tr. zák.]. Pozn. SR: nyní srov. § 159 a § 122 odst. 2 písm. g) tr. zákoníku. – č. 45/1968

– viz Odpovědnost trestní – č. 50/1992 – II

– viz Podvod – č. 50/1992 – I

Nenastoupení služby v ozbrojených silách

– Při posuzování otázky, zda byl naplněn znak v úmyslu trvale se vyhnout výkonu služby v ozbrojených silách podle § 269 odst. 1 tr. zák., se za trvalé vyhnutí považuje i skutečnost, že pachatel pojal úmysl se výkonu vojenské služby dlouhodobě nepodrobit. Pozn. SR: srov. však nynější právní úpravu v § 372 a § 373 tr. zákoníku, kdy trestnost nenastoupení služby v ozbrojených silách je podmíněna tím, že pachatel se činu dopustí za nouzového stavu, nebo stavu ohrožení státu či za válečného stavu. – č. 3/1998

– Vojenskou činnou službou ve smyslu § 269 tr. zák. se rozumí mimo jiné také vojenské cvičení [§ 20 odst. 2 písm. f) a § 39 zák. č. 92/1949 Sb., branný zákon, ve znění pozdějších předpisů). Nenastoupení vojenského cvičení v úmyslu trvale se vyhnout této formě vojenské činné služby proto vykazuje znaky trestného činu nenastoupení služby v ozbrojených silách podle § 269 tr. zák., a nikoliv podle § 270 tr. zák. Pozn. SR: s ohledem na znění nového branného zákona č. 585/2004 Sb., ve znění pozdějších předpisů, je vyslovený právní názor nepoužitelný; viz též poznámku k č. 3/1998. – č. 34/1999

Neodkladné nebo neopakovatelné úkony

– Neodkladnost či neopakovatelnost úkonu ve smyslu ustanovení § 160 odst. 4 tr. ř. nemůže záležet výluč ně v tom, že jím mají být objasněny skutečnosti podmiňující zahájení trestního stíhání.

Úkony podle § 158 tr. ř., které slouží ke zjištění okolností podmiňujících zahájení trestního stíhání, zásad ně nemohou být nahrazovány úkony podle hlavy páté trestního řádu.

Skutečnost, že je nutno v přípravném řízení provést úkon, který nebude možno znovu provést před sou dem, tedy úkon neopakovatelný ve smyslu ustanovení § 160 odst. 4 tr. ř. (např. v některých případech výslech osoby mladší než patnáct let o okolnostech, jejichž oživování v paměti by vzhledem k věku moh lo nepříznivě ovlivňovat její duševní a mravní vývoj podle § 102 tr. ř.), neznamená, že je tento důkaz možné provést před sdělením obvinění, jestliže je osoba, která má být obviněna, známa, a sdělit jí obvi nění je možné (§ 160 odst. 1 a 2 tr. ř.). – č. 28/1995

– Neodkladným a neopakovatelným úkonem, který lze provést před zahájením trestního stíhání ve smyslu ustanovení § 160 odst. 2 tr. ř., je výslech svědka, cizího státního občana, který opustí území České repub liky před tím, než může být sděleno obvinění pachateli trestného činu, a prohlásí, že na předvolání k vý slechu doručeném na základě mezinárodní smlouvy o právní pomoci se z ciziny do České republiky ne dostaví.

Takovou svědeckou výpověď je také možno přečíst v hlavním líčení podle § 211 odst. 2 písm. a) tr. ř., ne boť svědek je pro trvalý pobyt v cizině nedosažitelný ve smyslu tohoto ustanovení. – č. 50/1995

– Není neodkladným úkonem výslech poškozeného jako svědka konaný před zahájením trestní ho stíhání, ačkoli osoba, která může být obviněna, je zadržena, její totožnost je známa a nic ne brání tomu, aby jí bylo sděleno obvinění za splnění podmínek § 160 odst. 1 tr. ř. Za této situace nelze provést tento výslech ani jako neopakovatelný úkon ve smyslu § 160 odst. 4 tr. ř., byť pů jde o úkon, který nebude možno provést v řízení před soudem. – č. 29/1999

– Ke sdělení obvinění podle § 160 odst. 1 tr. ř. nepostačuje, je-li orgánům činným v trestním řízení známa jen totožnost osoby, která by mohla být podezřelou ze spáchání trestného činu, není-li jim však zatím známo, jakým konkrétním způ sobem se měla tato osoba na trestném činu podílet a jaký trestný čin lze v jejím jednání spatřovat. Proto výslech svědka, který je cizincem a jenž prakticky ihned poté, kdy přichází v úvahu možnost provedení jeho výslechu, odjede zpět do svého domovského státu, může být neodkladným úkonem (a popřípadě také neopakovatelným úkonem) ve smyslu § 160 odst. 2 a 4 tr. ř., pokud v době tohoto výslechu orgánům činným v trestním řízení ještě nejsou známy všechny potřebné skutečnosti k zahájení trestního stíhání. Pozn. red.: uvedené právní závěry jsou aktuální i po účinnosti zákona č. 265/2001 Sb., který v ustanovení § 160 odst. 1 tr. ř. nahradil institut sdělení obvinění institutem zahájeni trestního stíhání. Problematiku neodkladných a neopakovatelných úkonů nyní upravují ustanovení § 160 odst. 3 a 4. K jejich provádění srov. i ustanovení § 158 odst. 8, § 158a a § 179b odst. 1 tr. ř. – č. 48/2002

– Rekognice provedená ukázáním osob svědkovi (§ 104b odst. 1, 2 a 3 tr. ř.) má povahu neodkladného úkonu ve smyslu § 158a a § 160 odst. 4 tr. ř. také v pří padě, kdy nejsou k dispozici jiné prostředky, jak objasnit skutečnosti podmi ňující zahájení trestního stíhání, nebo v případě, kdy ty prostředky, které k dispozici jsou, by mohly ohrozit důkazní význam takové rekognice (např. rekognice provedená ukázáním fotografie). Za této situace nepřítomnost ob hájce u rekognice nemá za následek nepoužitelnost tohoto úkonu jako důka zu v řízení před soudem. – č. 33/2003

– Povinnosti uvést do protokolu o neodkladném nebo neopakovatelném úkonu, na základě jakých skutečností byl tento úkon za neodkladný nebo neopakovatelný považován, není policejní orgán zbaven tím, že úkon byl pro veden podle § 158a tr. ř. a rozhodné skutečnosti byly uvedeny v jeho návrhu státnímu zástupci na takový postup, resp. v návrhu státního zástupce na pro vedení úkonu za účasti soudce. Úkolem soudce, za jehož účasti se úkon pro vádí, je mimo jiné do průběhu úkonu zasáhnout tak, aby protokol o něm ob sahoval i náležitosti vyžadované ustanovením § 160 odst. 4 tr. ř. – č. 30/2005 – I

– viz Odposlech a záznam telekomunikačního provozu – č. 55/2001

– viz Rekognice – č. 31/1997 a 36/2004 (s. 266)

– viz Vyloučení orgánů činných v trestním řízení – č. 36/2004 (s. 264–265)

Neodvedení daně, pojistného na sociální zabezpečení a podobné povinné platby (dříve Neodvedení daně, pojistného na sociální zabezpeče ní, na zdravotní pojištění a příspěvku na státní politiku zaměstnanosti)

– Pachatelem trestného činu neodvedení daně, pojistného na sociální zabezpečení, na zdravotní pojištění a příspěvku na státní politiku zaměstnanosti po dle § 147 tr. zák. je plátce daně, uvedeného pojistného nebo uvedeného příspěvku, který nesplní svou zákonnou povinnost odvést tyto platby, resp. jejich části za jiného. Je jím výlučně zaměstnavatel (resp. jeho statutární orgán nebo odpo vědný pracovník, který má platby provést) jako plátce té části daně, pojistného nebo příspěvku, jejichž uhrazení zákon ukládá poplatníkovi – zaměstnanci. Naproti tomu zaměstnavatel jako dlužník daně, pojistného nebo příspěvku, který neodvede tyto platby v části, kterou je povinen odvádět sám za sebe, není za toto jednání trestně odpovědný.

To např. znamená, že trestní odpovědnost na zaměstnavatele, resp. jeho statu tární orgán nebo odpovědného pracovníka dopadá jen za neodvedení jedné třetiny pojistného na zdravotní pojištění ve smyslu § 9 odst. 2 zák. č. 48/1997 Sb., a nikoli za neodvedení dvou třetin, které citované ustanovení ukládá uhradit přímo jemu. Pozn. SR: nyní § 241 tr. zákoníku. – č. 53/2000

– Trestnost jednání spočívajícího v neodvedení daně, pojistného na zdravotní pojiš tění a pojistného na sociální zabezpečení včetně příspěvku na státní politiku za městnanosti (jako trestného činu podle § 255 tr. zák., resp. od 1. ledna 1998 podle § 147 tr. zák.) je podmíněna zjištěním, že zaměstnavatel měl k dispozici potřebné finanční prostředky, tj. že příslušné částky ze mzdy svým zaměstnancům z jejich hrubých mezd skutečně srazil a v rozporu se zákonem je neodvedl oprávněným příjemcům, ale použil je k jiným účelům. Tuto skutečnost je třeba v trestním říze ní prokázat (§ 2 odst. 5 a 6 tr. ř.). Pokud by byl zaměstnavatel insolventní a zvýhod nil by jiného věřitele zaplacením jeho pohledávky v úmyslu zmařit tím uspokoje ní pohledávek spočívajících v povinnosti odvádět za zaměstnance zálohy na daň z příjmů, pojistné na zdravotní pojištění a pojistné na sociální zabezpečení včetně příspěvku na státní politiku zaměstnanosti, pak by se mohlo jeho jednání posoudit jako trestný čin zvýhodňování věřitele podle § 256a tr. zák., a nikoli jako trestný čin porušování povinnosti při správě cizího majetku podle § 255 tr. zák. (resp. nyní jako trestný čin neodvedení daně, pojistného na sociální zabezpečení, na zdravot ní pojištění a příspěvku na státní politiku zaměstnanosti po dle § 147 tr. zák.). Usta novení čl. 8 odst. 2 věty druhé Listiny základních práva svobod, podle něhož ne lze někoho zbavit osobní svobody pro neschopnost dostát smluvnímu závazku, se týká jen takového závazku povinného, který vzniká na základě smluvního vztahu. Povinnost zaměstnavatele odvádět za zaměstnance zálohu na daň z příjmů ze zá vislé činnosti, pojistné na zdravotní pojištění a pojistné na sociální zabezpečení včetně příspěvku na státní politiku zaměstnanosti však nevzniká na základě smluvního závazku, ale jde o povinnost stanovenou přímo zákonem, bez možnos ti stran smluvně dohodnout jiná práva a povinnosti, než zákon uvádí. Pozn. SR: nyní jde o rozlišení trestných činů podle § 241, § 220 a § 223 tr. zákoníku. – č. 30/2001

– Nejde o trestný čin neodvedení daně, pojistného na sociální zabezpečení, na zdravotní pojištění a příspěvku na státní politiku zaměstnanosti podle § 147 odst. 1 tr. zák., jestliže plátce daně v rozhodném období poplatníkovi daň skutečně srazí a v tomto období ji také odvede správci daně. Případná okolnost, že správce daně započte přijatou platbu na úhradu staršího, dříve vzniklého dluhu plátce a účetně mu vykazuje dluh za období, v němž daň skutečně srazil a odvedl, nemá žádný význam a není důvodem trestnosti plátce ve vztahu k tomuto období. Pozn. SR: nyní § 241 tr. zákoníku. – č. 20/2005

– Jestliže je trestný čin neodvedení daně, pojistného na sociální zabezpečení, na zdravotní pojištění a příspěvku na státní politiku zaměstnanosti podle § 147 odst. 1 tr. zák. spáchán opakovaným nesplněním některé z těchto zá konných platebních povinností, pak za splnění dalších subjektivních a ob jektivních souvislostí vyžadovaných ustanovením § 89 odst. 3 tr. zák. lze takové omisivní jednání posoudit jako pokračující trestný čin spáchaný ví ce dílčími útoky, jež spočívají v jednotlivých případech nesplnění zákonné platební povinnosti. Protože z hlediska objektivní stránky není podstatou trestného činu podle § 147 odst. 1 tr. zák. jednání, kterým pachatel udržuje protiprávní stav, popřípadě jednání spočívající ve vyvolání protiprávního stavu a v jeho udržování, nelze tento trestný čin pokládat za trestný čin tr vající. Pozn. SR: nyní § 241 tr. zákoníku. K pojmu „pokračování“ viz § 116 tr. zákoníku. – č. 28/2005

– Ze samotného zákonného postavení prokuristy obchodní společnosti (§ 14 obch. zák.) ještě nevyplývá jeho zákonná povinnost, aby za podnikatele zajistil řádné odvedení pojistného a jiných zákonných plateb státu. Tato povinnost však může vyplývat z jiného jeho postavení v ob chodní společnosti. – č. 48/2005

– Jednatele společnosti s ručením omezeným lze činit trestně odpovědným za úmyslné neodvedení povinných zákonných plateb za zaměstnance této společnosti ve smyslu ustanovení § 147 odst. 1 tr. zák. jen ve vztahu k těm z uvedených plateb, které měly být odvedeny v době jeho výkonu funkce jednatele.

Byl-li jednatel z této funkce odvolán rozhodnutím valné hromady, dnem uvedeným v tomto rozhodnutí mu zanikla povinnost odvádět zákonné platby, nevyplývá-li tato povinnost z jeho jiného postavení ve společnosti. Zápis rozhodnutí valné hromady o odvolání jednatele do obchodního rej stříku má jen deklaratomí význam. Pozn. SR: nyní § 241 tr. zákoníku. – č. 51/2005

– Trestný čin neodvedení daně, pojistného na sociální zabezpečení, na zdravotní pojištění a příspěvku na státní politiku zaměstnanosti podle § 147 tr. zák. může být trestným činem pokračujícím a skládat se z jednotlivých dílčích útoků. Za tyto jednotlivé dílčí útoky je v takovém případě třeba považovat neodvedení povin ných plateb v jednotlivých stanovených obdobích, byť i různým subjektům. Soud může podle § 220 odst. 1 tr. ř. s ohledem na ustanovení § 12 odst. 12 tr. ř. rozho dovat jen o těch dílčích útocích, které jsou uvedeny v žalobním návrhu. Pozn. SR: nyní § 241 tr. zákoníku. – č. 27/2006 – I

– Pokud byly v případě trestného činu neodvedení daně, pojistného na sociální zabezpečení, na zdravotní pojištění a příspěvku na státní politiku zaměstna nosti podle § 147 tr. zák. dlužné částky za uvedené neuhrazené povinné platby zaplaceny až prostřednictvím exekuce bez přičinění obviněného, nebudou v té to části podmínky účinné lítosti ve smyslu § 147a tr. zák. splněny. O účinnou lítost může jít jen tehdy, jestliže pachatel nějakým způsobem zajistí nebo při spěje k tomu, aby dlužné platby byly uhrazeny, byť i jinou osobou, popřípadě právnickou osobou, za kterou jednal. Pozn. SR: nyní § 241 a § 242 tr. zákoníku. – č. 27/2006 – II

Neoprávněné nakládání s osobními údaji

– Zákonný znak skutkové podstaty trestného činu neoprávněného nakládání s osobními údaji podle § 178 odst. 1 tr. zák. spočívající v „přisvojení si osobních údajů“ lze naplnit jakýmkoli neoprávněným získáním možnosti trvale disponovat s osobními údaji jiného (např. postačí, když si pachatel zapamatuje takto získané údaje), aniž se vyžaduje, aby pachatel tyto údaje získal v materializované podobě (např. vytištěním na papír, kopírováním na nosič informací). Pozn. SR: nyní srov. podmínky trestní odpovědnosti za trestný čin neoprávněného nakládání s osobními údaji v ustanovení § 180 odst. 1 a 2 tr. zákoníku. – č. 32/2010 – II

– viz Souběh – č. 32/2010 – I

Neoprávněné opatření, padělání a pozměnění platebního prostředku (dříve Neoprávněné držení platební karty)

– Zákonný znak trestného činu neoprávněného držení platební karty podle § 249b tr. zák. spočívající v tom, že si pachatel „neoprávněně opatří“ nepřenosnou platební kartu jiného identifikovatelnou podle jména nebo čísla, je naplněn jakýmkoli způsobem jejího získání bez právního důvodu. I nález takové platební karty je jedním ze způsobů, jímž lze naplnit uvedený zákonný znak, jestliže si pachatel ponechá nalezenou platební kartu, a nemá tak v úmyslu ji odevzdat (např. příslušné bance, orgánům Policie České republiky). Pozn. SR: nyní podle § 234 tr. zákoníku jde o trestný čin neoprávněného opatření, padělání a pozměnění platebního prostředku. – č. 46/2008

– viz Souběh – č. 35/1998 a 34/2007

Neoprávněné podnikání (dříve Nedovolené podnikání)

– Předpokladem pro závěr, že se pachatel dopustil trestného činu nedovolené ho podnikání podle § 118 tr. zák., je nutné zjištění, že prováděl soukromé výrobní nebo jiné výdělečné podnikání ve větším rozsahu. Pozn. SR: nyní jde o § 251 tr. zákoníku. – č. 43/1965

– Rozkrádanie majetku v socialistickom vlastníctve podla § 132 ods. 1 písm. b) Tr. zák. formou sprenevery tržieb inkasovaných od zákazníkov za vykona né služby predpokladá, že medzi poškodenou organizáciou a páchateľom je právny pomer (pracovný apod.), ktorý zakladá povinnosť páchateľa odviesť zinkasované tržby organizácii. Nedovolené vykonávanie zárobkovej činnosti na úkor organizácie bez existencie takého pomeru a ponechanie si zinkaso vaných tržieb pre seba nezakladá preto trestný čin rozkrádanie majetku v so cialistickom vlastníctve podľa § 132 ods. 1 písm. b) Tr. zák., ale podľa okol ností trestný čin nedovoleného podnikania podľa § 118 Tr. zák., alebo previ nenie proti záujmom socialistického hospodárstva podľa § 17 písm. a) zák. č. 38/1961 Zb. Rozsah nedovolenej výrobnej alebo inej zárobkovej činnosti možno stanoviť v každom konkrétnom prípade až po úplnom a všestrannom zhodnotení objemu posudzovanej nedovolenej činnosti, po zhodnotení do siahnutého, event. zamýšĺaného zisku. Nedovolená výrobná alebo iná zárob ková činnosť musí mať pritom u páchatela trestného činu podľa § 118 ods. 1 Tr. zák. charakter podnikania, to je charakter určitej sústavnosti na spô sob živnostenského podnikania. Pozn. SR: nyní jde o posouzení podle § 251 a § 206 tr. zákoníku. V případě odpovědnosti za přestupek na úseku podnikání srov. § 24 odst. 1 písm. d) zák. č. 200/1990 Sb., ve znění pozdějších předpisů. – č. 25/1966

– K naplneniu zákonných znakov trestného činu nedovoleného podnikania podľa § 118 ods. 1 Tr. zák. sa vyžaduje nielen aby páchateľ vykonával súkromnú výrobnú alebo inú zárobkovú činnosť vo väčšom rozsahu, ale i vedomie pá chateľa o neoprávnenosti takéhoto podnikania. Pozn. SR: nyní jde o § 251 tr. zákoníku. – č. 21/1968

– Nedovolené podnikání ve smyslu ustanovení § 118 odst. 1 tr. zák. spočívá v neoprávněném provozování soukromé výrobní nebo jiné výdělečné čin nosti za předpokladu, že jde o činnost soustavnou, páchanou po živnostensku a mající charakter soukromého podnikání. Ustanovení § 118 tr. zák. lze uplatnit jen v závažnějších případech nedovoleného podnikání, které se svým rozsa hem přibližuje výkonu zaměstnání s cílem dosáhnout většího zdroje příjmů. Pozn. SR: nyní jde o § 251 tr. zákoníku. – č. 34/1972

– Získá-li pachatel trestným činem nedovoleného podnikání podle § 118 tr. zák. značný prospěch, je trestný podle vyšší trestní sazby uvedené v § 118 odst. 2 písm. b) tr. zák. jen tehdy, jestliže tato okolnost podstatně zvyšuje stupeň nebezpečnosti trestného činu nedovoleného podnikání pro společnost. Pozn. SR: nyní jde o § 251 odst. 2 písm. b) tr. zákoníku. Tr. zákoník však nepřevzal ustanovení § 88 odst. 1 tr. zák., takže nedostatek materiální podmínky pro použití vyšší trestní sazby lze zohlednit zejména v rámci ustanovení o mimořádném snížení trestu odnětí svobody podle § 58 odst. 1 tr. zákoníku. – č. 50/1974 – II

– Při zjišťování, zda pachatel trestného činu nedovoleného podnikání získal takovým činem značný prospěch ve smyslu § 118 odst. 1 a odst. 2 písm. b) tr. zák. nelze do získaného prospěchu zahrnovat náklady, které v rámci ne oprávněně provozované soukromé výrobní nebo jiné výdělečné činnosti důvodně vyna ložil, ani odměnu přiměřenou hodnotě účelně vynaložené práce. I když prospěch pachatele získaný trestným činem nedovoleného podnikání nedosáhne částky kolem 50 000 Kč, a nebude tedy uvedený kvalifikační znak naplňovat, je třeba výši prospěchu vždy zjišťovat, neboť je významným kritériem pro posouzení konkrétního stupně společenské nebezpečnosti spácha ného činu. Pozn. SR: nyní jde o § 251 odst. 2 písm. b) tr. zákoníku. S ohledem na ustanovení § 138 odst. 1 a 2 tr. zákoníku se značným prospěchem rozumí výše prospěchu nejméně 500 000 Kč. Tr. zákoník jednak nepřevzal ustanovení § 88 odst. 1 tr. zák., takže nedostatek materiální podmínky pro použití vyšší trestní sazby lze zohlednit zejména v rámci ustanovení o mimořádném snížení trestu odnětí svobody podle § 58 odst. 1 tr. zákoníku, jednak objasnění výše prospěchu může být nyní významné pro posouzení otázky společenské škodlivosti činu ve smyslu ustanovení § 12 odst. 2 tr. zákoníku a pro posouzení povahy a závažnosti spáchaného trestného činu podle kritérií uvedených v ustanovení § 39 odst. 2 tr. zákoníku při ukládání trestů. – č. 1/1990

– Neoprávněné poskytování služeb nebo provozování výrobního nebo jiného výdělečného podniká ní, které má povahu drobného živnostenského podnikání, jímž pachatel dosahuje příjmy srovna telné s příjmy z pracovního poměru s běžným výdělkem, se děje ve větším rozsahu ve smyslu ustanovení § 118 odst. 1 tr. zák., jen když je vykonáváno po dobu nejméně šesti měsíců. Pozn. SR: nyní jde o § 251 odst. 1 tr. zákoníku. – č. 5/1996

– Jednání pachatele spočívající v tom, že za úplatu provádí nábor pracovních sil pro práci v cizině, má charakter zprostředkování zaměstnání a lze je pokládat za „jiné výdělečné podnikání“ ve smyslu § 118 odst. 1 tr. zák., ke kterému je třeba povolení příslušného orgánu státní správy. Po kud pachatel k takové činnosti nemá povolení, jedná ve smyslu tohoto ustanovení „neoprávněně“. Pro posouzení, zda neoprávněné podnikání je provozováno „ve větším rozsahu“, je významný nejen výsledek provozované činnosti (např. počet osob, jimž pachatel zprostředkoval zaměst nání, výše skutečně dosaženého zisku), nýbrž i celý souhrn dílčích jednání, která směřují k do sažení zamýšleného výsledku (např. délka doby zprostředkování zaměstnání, formy a četnost provádění náboru pracovních sil). Pozn. SR: nyní jde o § 251 odst. 1 tr. zákoníku. – č. 59/1999

– Trestný čin neoprávněného podnikání podle § 118 odst. 1 tr. zák. může spáchat i ten, kdo sice byl držitelem určitého oprávnění k podnikání (např. živnostenského listu), ovšem ve větším rozsahu prováděl takovou podnikatelskou činnost, která překračuje rámec jeho oprávnění. To platí i tehdy, jestliže pachatel prováděl některé práce či poskytoval služby prostřednictvím tzv. subdodavatelů, kteří rovněž neměli příslušné podnikatelské oprávnění.

Ke spáchání trestného činu neoprávněného podnikání podle § 118 odst. 1 tr. zák. se nevyžaduje způsobení škody ani získání prospěchu v určité výši, proto jeho zákonný znak spočívající ve spáchání činu „ve větším rozsahu“ nelze vykládat s poukazem na ustanovení § 89 odst. 11 tr. zák., které se uplatní při stanovení výše škody, výše prospěchu, nákladů k odstranění následků poškození životního prostředí a hodnoty věci nebo jiné majetkové hodnoty. Zmíněný zákonný znak trestného činu neoprávněného podnikání je tedy naplněn již tím, že pachatel neoprávněně podnikal po delší dobu (srov. č. 5/1996) a že jeho cílem byl získat trvalejší zdroj finančních prostředků.

Výše konečného výdělku pachatele však není významná pro spáchání trestného činu neoprávněného podnikání podle § 118 odst. 1 tr. zák., neboť neoprávněným podnikáním prováděným ve větším rozsahu může být i neúspěšné podnikání, které z nejrůznějších příčin skončilo bez dosažení zisku, resp. bylo dokonce ztrátové. Pozn. SR: nyní jde o § 251 odst. 1 tr. zákoníku. – č. 9/2010

– viz Adhezní řízení – č. 31/1985

– viz Maření výkonu úředního rozhodnutí a vykázání – č. 7/2000

– viz Okolnost podmiňující použití vyšší trestní sazby – č. 4/1982 – II a 1/1985 (s. 23)

– viz Zkrácení daně, poplatku a podobné povinné platby – č. 1/1985 (s. 24) a 41/1998 – II

Neoprávněné provozování loterie a podobné sázkové hry

– K výkladu znaků skutkové podstaty trestného činu neoprávněného provozování loterie a po dobné sázkové hry podle § 118a odst. 1 tr. zák., jakož i materiální podmínky trestného činu podle § 3 odst. 2 tr. zák., v případě krátkodobého provozování hracího automatu: Skutečnost, že pachatel provozuje v restauraci hrací automat jen po dobu dvou dnů, sama o sobě nevylučuje, aby jeho jednání bylo posouzeno jako tento trestný čin. Pozn. SR: nynější tr. zákoník opouští materiální podmínku trestnosti činu a vychází z formální definice trestného činu (§ 13 odst. 1) s materiálním korektivem uplatňování trestní odpovědnosti vyjádřeným v ustanovení § 12 odst. 2 tr. zákoníku. Nyní jde o § 252 tr. zákoníku. – č. 28/1996

Neoprávněné užívání cizí věci (dříve také Neoprávněné užívání cizího motorového vozidla a Neoprávněné užívání věci z majetku v socialistickém vlastnictví)

– Úmyselné pasenie dobytka na pozemkoch JRD nemožno posudzovať ako trestný čin neoprávneného užívania veci z majetku v socialistickom vlastníc tve podľa § 133 ods. 1 Tr. zák. Pozn. SR: nyní jde o rozlišení trestných činů neoprávněného užívání cizí věci podle § 207 odst. 1 tr. zákoníku a krádeže po dle § 205 odst. 1 tr. zákoníku. – č. 8/1964

– Způsobení škody není zákonným znakem trestného činu neoprávněného uží vání věci z majetku v socialistickém vlastnictví podle § 133 odst. 1 tr. zák. Pozn. SR: nyní jde o posouzení činu jako neoprávněného užívání cizí věci podle § 207 odst. 1 al. 1 tr. zákoníku. – č. 15/1966 – I

– Trestný čin neoprávněného užívání cizí věci podle § 249 tr. zák. (§ 133 tr. zák.) vyžaduje, aby pachatel se zmocnil věci větší hodnoty v úmyslu ji přechodně užívat. Z toho vyplývá, že pachatel, který se zmocní takové věci a pak jí přechodně nakládá způsobem, který nelze považovat za její užívání, nemůže se dopustit trestného činu podle citovaného ustanovení trestního zákona (např. odtlačením motorového vozidla na jiné místo), neboť z jeho jednání se nedá dovodit, že by se zmocnil věci v úmyslu ji přechodně užívat. Pozn. SR: nyní srov. § 207 tr. zákoníku. Pokud jde o znak „nikoli malé hodnoty“, tak po dle § 138 odst. 1 a 2 tr. zákoníku je to hodnota nejméně 25 000 Kč. – č. 26/1966

– Posouzení jednání pachatele jako trestný čin neoprávněného užívání cizí věci podle § 133 nebo § 249 tr. zák. předpokládá zjištění opřené o spolehlivé důkazy, že hodnota věci, jíž se pachatel zmocnil v úmyslu jí přechodně uží vat, převyšuje 5 000 Kč. Pozn. SR: nejde-li o zmocnění se motorového vozidla za účelem přechodného užívání, tak v ustanovení § 207 odst. 1 tr. zákoníku jde nyní o znak „nikoli malé hodnoty“; viz § 138 odst. 1 a 2 tr. zákoníku, tj. částka nejméně 25 000 Kč. – č. 42/1967

– Předmětem útoku trestného činu podle § 133 a § 249 tr. zák. může být jen taková věc větší hodnoty, kterou lze užívat a po určité době ji vlastníku vrátit.

Věc, jejíž užívání spočívá v jejím spotřebování, např. peníze, nemůže být předmětem útoku trestného činu podle citovaného ustanovení tr. zák. Jestliže vedou cí prodejny použil pro sebe část tržby s úmyslem vrátit ji v nejbližší době podle okolností případu do pokladny podniku a je-li prokázáno, že s tímto úmyslem jednal a že měl reálnou možnost v nejbližší době peníze vrátit, a naproti tomu je prokázáno, že nejednal v úmyslu peníze si trvale ponechat, pak jde jen o svémocný úvěr, porušující vnitřní podnikové předpisy, postiži telný v rámci disciplinárního řízení.

Trestného činu rozkrádání majetku v socialistickém vlastnictví podle § 132 odst. 1 písm. b) tr. zák. se pachatel dopustí nejen tehdy, jedná-li v úmys lu trva le si peníze ponechat, ale i tehdy, je-li prokázáno, že jedná s vědomím, že vůbec nemá peníze, aby je mohl v nejbližší době vrátit podniku a že si je teprve musí opatřit. Jestliže úmysl pachatele vrátit peníze je závislý na bu doucí nejisté události, k níž může, ale také nemusí dojít, pak pachatel jedná s vědomím, že svým jednáním může porušit zájem chráněný zákonem v ustanovení § 132 odst. 1 písm. b) tr. zák. a pro případ, že dojde k takovému porušení, je s tím srozuměn [§ 4 písm. b) tr. zák.]. Za této situace poz dější vrácení peněz třeba posuzovat jako náhradu škody způsobenou trestným či nem. Pozn. SR: nejde-li o zmocnění se motorového vozidla za účelem přechodného užívání, tak v ustanovení § 207 odst. 1 tr. zákoníku jde nyní o znak „nikoli malé hodnoty“; viz § 138 odst. 1 a 2 tr. zákoníku, tj. částka nejméně 25 000 Kč. Trestný čin zpronevěry – nyní jde o § 206 tr. zákoníku. – č. 54/1967 – II

– K poměru neoprávněného užívání cizího motorového vozidla podle § 209a odst. 1 tr. zák. a krádeže podle § 247 odst. 1 tr. zák.

Ustanovení § 209a odst. 1 tr. zák. předpokládá, že pachatel má úmysl užívat cizí motorového vozidlo jen přechodně, tj. disponovat s ním jen relativ ně kratší dobu, aniž by tím však vyčerpal jeho podstatu nebo je podstatně opotřeboval. V úmyslu pachatele cizí motorové vozidlo přechodně užívat musí tedy být zahrnut i záměr vrátit je po jeho přechodném užití osobě, které bylo odňato, anebo této osobě alespoň umožnit, aby obnovila své dispoziční právo s motorovým vozidlem, jehož výkon jí byl přechodně trestným činem pachatele znemožněn. Jestliže se pachatel zmocnil cizího motorového vozi dla v úmyslu užívat je delší dobu nebo sice po kratší dobu, avšak za cenu jeho podstatnějšího opotřebení, nejde o trestný čin neoprávněného užívání cizího motorového vozidla podle § 209a odst. 1 tr. zák., nýbrž o trestný čin krádeže podle § 247 odst. 1 tr. zák. Pozn. SR: nyní jde o rozlišení trestných činů ne oprávněného užívání cizí věci podle § 207 odst. 1 tr. zákoníku a krádeže po dle § 205 odst. 1 tr. zákoníku. – č. 17/1974

– Osoba, ktorej vlastník motorového vozidla toto vozidlo zveril na určitý cieľ a ktorá neoprávnene odovzdá vozidlo ďalšej osobe na prechodné používanie, dopúšťa sa trestného činu neoprávneného užívania cudzieho motorového vo zidla podľa § 209a ods. 1 Tr. zák. ako priamy páchateľ (§ 9 ods. 1 Tr. zák.), a nie iba ako pomocník tohto trestného činu podľa § 10 ods. 1 písm. c) Tr. zák. Pozn. SR: nyní jde o rozlišení pachatelství a účastenství podle § 22 odst. 1 a § 24 odst. 1 písm. c) tr. zákoníku na trestném činu neoprávněného užívání cizí věci podle § 207 odst. 1 tr. zákoníku za předpokladu, že činem byla na cizím majetku způsobena škoda nikoli malá. – č. 36/1978

– I. Jestliže řidič motorového vozidla, které mu bylo svěřeno, provede soukro mé jízdy na pokyn svého nadřízeného dispečera nákladní dopravy, ačkoliv ví, že k němu dispečer není oprávněn, naplní znaky trestného činu neopráv něného užívání cizího motorového vozidla podle § 209a odst. 1 tr. zák.

II. Dispečer nákladní dopravy organizace, který dá svému podřízenému řidi či nákladního motorového vozidla pokyn k soukromé jízdě, dopouští se ná vodu k trestnému činu neoprávněného užívání cizího motorového vozidla podle § 10 odst. 1 písm. b) a § 209a odst. 1 tr. zák., jestliže došlo alespoň k pokusu trestného činu. Pozn. SR: nyní jde o § 207 odst. 1 tr. zákoníku a návod k tomuto trestnému činu podle § 24 odst. 1 písm. b) tr. zákoníku. – č. 25/1982

– Pri neoprávnenom prechodnom užívaní viacerých vecí z majetku v socialis tickom vlastníctve nemožno hodnotu jednotlivých vecí sčítať (k pojmu vec porov. § 119 až § 121 Obč. zák.). Pozn. SR: nyní věcí z cizího majetku. – č. 42/1979

– Škodou, která byla na cizím majetku způsobena neoprávněným užíváním cizí věci ve smyslu ustanovení § 249 tr. zák., není bez dalšího hodnota této věci, ale jen to, o co se cizí majetek v důsledku jejího neoprávněného užívání zmenšil, např. snížením hodnoty neoprávněně uží vané věci. Pozn. SR: nyní § 207 tr. zákoníku. – č. 43/1997 – I

– Úmysl pachatele trestného činu neoprávněného užívání cizí věci podle § 249 odst. 1 al. 2 tr. zák. se musí vztahovat i na způsobení škody nikoli malé, neboť jde o formální znak základní skutkové podstaty tohoto trestného činu. O tuto formu zavinění zpravidla nepůjde, pokud škoda při neoprávněném užívání cizího motorového vozidla byla způsobena dopravní nehodou. Pozn. SR: nyní § 207 tr. zákoníku. – č. 27/1999

– viz Doprava – č. 36/1984

– viz Krádež – č. 45/1994 – II a 42/2001

– viz Loupež – č. 15/1989

– viz Souběh – č. 49/1979

– viz Zpronevěra – č. 30/2004

Neoprávněný zásah do práva k domu, bytu nebo k nebytovému prostoru

– K odpovědnosti za trestný čin neoprávněného zásahu do práva k domu, bytu nebo k nebytové mu prostoru podle § 249a odst. 2 tr. zák. v případě, kdy jeden z dřívějších manželů – výluč ný vlastník rodinného domku – brání užívání bytu v tomto domku rozvedenému manželovi, který do rozvodu byt s vlastníkem společně užíval. Pozn. SR: nyní jde o § 208 odst. 2 tr. zákoníku. – č. 49/1997 – I

– Osobou oprávněnou užívat byt ve smyslu § 249a odst. 2 tr. zák. je i bývalý manžel, kterému si ce rozvodem zaniklo právo společného nájmu bytu, ale s ohledem na ustanovení § 712 odst. 6 obč. zák. není povinen se z bytu vystěhovat a byt vyklidit, pokud pro něj není zajištěna odpoví dající bytová náhrada.

Neoprávněným bráněním v užívání bytu se rozumí jakýkoliv neoprávněný zásah do práva oprávněné osoby, který jí znemožňuje nebo podstatně ztěžuje řádně a obvyklým způsobem byt užívat, tj. např. znemožňování vstupu do bytu výměnou zámku, zabraňování v přípravě po krmů, v praní prádla apod. Pozn. SR: nyní jde o § 208 odst. 2 tr. zákoníku. – č. 8/1999

– Za neoprávněné bránění v užívání domu nebo bytu ve smyslu § 249a odst. 2 tr. zák. je třeba považovat i případ, kdy se dosavadní nájemce domu či bytu po skončení nájmu odmítne vystěhovat a dům nebo byt vyklidit a vyklizený ho předat vlastníkovi. To platí hez ohledu na skutečnost, zda se chce vlastník domu nebo bytu do něj po skončení dosavadního nájmu sám (resp. se svou ro dinou) nastěhovat, nebo zda dům či byt hodlá dále pronajmout novému nájem ci. Užívání domu nebo bytu jejich vlastníkem nelze omezovat jen na bydlení; užíváním domu nebo bytu se rozumí rovněž oprávnění vlastníka přenechat předmět svého vlastnictví (byt, dům) do pronájmu jiné osobě za úplatu (nájem né) a využít i tímto způsobem užitných vlastností domu nebo bytu. Pozn. SR: nyní jde o § 208 odst. 2 tr. zákoníku. – č. 17/2000

– Osobu, která užívá nebytový prostor na základě absolutně neplatné smlouvy, nelze pokládat za „oprávněnou osobu“ ve smyslu tohoto zákonného znaku podle § 249a odst. 2 tr. zák. o trestném činu neoprávněného zásahu do práva k domu, bytu nebo k nebytovému prostoru. Proto jednání toho, kdo věděl o neplatnosti takové smlouvy a uvedené osobě bránil v užívání nebytového prostoru (např. výměnou zámků od jeho vstupních dveří), nenaplňuje zákonné znaky citovaného trestného činu. Jestliže o neplatnosti smlouvy nevěděl, není vyloučeno posoudit jeho jednání jako nezpůsobilý pokus trestného činu neoprávněného zásahu do práva k domu, bytu nebo k nebytovému prostoru podle § 8 odst. 1 a § 249a odst. 2 tr. zák. Pozn. SR: nyní jde o § 208 odst. 2 tr. zákoníku, popřípadě o nezpůsobilý pokus tohoto trestného činu podle § 21 tr. zákoníku. – č. 51/2008

– Správce konkursní podstaty ustanovený soudem v rámci konkursního řízení vstupuje do práv úpadce a vykonává i další práva stanovená zákonem č. 328/1991 Sb., o konkursu a vyrovnání, ve znění pozdějších předpisů. Mezi taková práva patří i možnost vypovědět nájemní či podnájemní smlouvu k nemovitosti spadající do konkursní podstaty. V případě pochybností o platnosti či účinnosti takové smlouvy musí správce konkursní podstaty postupovat vůči nájemci v souladu s občanskoprávními předpisy, jinak se může za splnění dalších podmínek dopustit trestného činu neoprávněného zásahu do práva k domu, bytu nebo k nebytovému prostoru podle § 249a odst. 2 tr. zák. Pozn. red.: Vyslovené právní názory lze aplikovat i za účinnosti zák. č. 182/2006 Sb., o úpadku a způsobech jeho řešení (insolvenční zákon), ve znění pozdějších předpisů, jak na skutky spáchané v řízení podle zákona o konkursu a vyrovnání, tak přiměřeně i na skutky spáchané v řízení podle nové úpravy. Srov. k tomu také rozhodnutí č. 51/2008 Sb. rozh. tr. – Pozn. SR: nyní jde o § 208 odst. 2 tr. zákoníku. – č. 28/2009

– viz Materiální podmínka trestného činu – č. 2/2001

– viz Porušování domovní svobody – č. 57/2001 – II

Neoznámení trestného činu

– Trestný čin neoznámení trestného činu podle § 165 tr. zák. z roku 1950 nelze mechanicky srovnávat s týmž trestným činem podle § 168 nového tr. zák., neboť zákonné znaky těchto trestných činů nejsou zcela totož né. Na rozdíl od trestného činu neoznámení trestného činu podle § 165 Tr. zák. z roku 1950 se oznamovací povinnost ve smyslu ustanovení § 168 nového tr. zák. vztahuje pouze na již spáchané trestné činy v tomto ustanove ní uvedené, kdežto vědomost o chystané trestné činnosti a její neoznámení je nyní podřazeno pod ustanovení § 167 nového tr. zák.

K naplnění zákonných znaků neoznámení trestného činu podle § 168 tr. zák. není třeba, aby pachatel sám věděl přesně po stránce právní kvalifikace, o ja ký trestný čin, který má povinnost oznámit, jde. Stačí, když zná skutkové okolnosti, které zakládají znaky některého trestného činu, uvedeného v usta novení § 167 tr. zák. Pozn. SR: nyní jde o rozlišení trestných činů nepřekažení trestného činu podle § 367 tr. zákoníku a neoznámení trestného činu podle § 205 odst. 1 tr. zákoníku. – č. 32/1962

– Povinnost oznámit trestný čin uvedený v § 168 odst. 1 tr. zák. nastupuje nejen tehdy, kdy se oznamovatel doví o trestném činu a zná jeho pachatele, nýbrž i za situace, kdy se oznamovatel doví o spáchaném trestném činu, ale nezná jeho pachatele. Pozn. SR: nyní jde o § 368 tr. zákoníku. – č. 28/1978

– Hodnověrná vědomost pachatele trestného činu neoznámení trestného činu podle § 168 odst. 1 tr. zák. musí zahrnovat všechny okolnosti činu jiného, které jsou rozhodné pro to, aby tento čin byl trestným či nem, jehož se týká oznamovací povinnost. To se vztahuje i na vědomost o případných okolnostech vylu čujících protiprávnost takového činu uvedeného v citovaném ustanovení.

Pojem nebezpečí trestního stíhání, jako důvod beztrestnosti jednání, které má znaky trestného činu neoznámení trestného činu podle § 168 odst. 1 tr. zák., uvedený v § 168 odst. 2 tr. zák., znamená nebezpe čí trestního stíhání za čin, jehož se ten, kdo má oznamovací povinnost, nebo osoba jemu blízká, skutečně dopustili. Důvodem beztrestnosti nemůže být obava, že orgány činné v trestním řízení v důsledku omylu budou oznamovatele nebo osobu jemu blízkou stíhat pro činy, které nespáchali. Pozn. SR: nyní jde o § 368 odst. 1 a 2 tr. zákoníku. – č. 16/1994 – II

– Beztrestnost činu založená ustanovením § l68 odst. 2 větou první tr. zák. se vztahuje i na toho, kdo se hodnověrným způsobem doví o rozhodných skut kových okolnostech trestného činu spáchaného sice osobou, která není vůči němu osobou blízkou ve smyslu § 89 odst. 8 tr. zák., ale případné oznámení takového trestného činu by nepochybně vedlo k nebezpečí trestního stíhání i osoby oznamovateli blízké, a to např. proto, že trestný čin, který spáchala osoba blízká, bezprostředně souvisí s trestným činem osoby, která není oso bou blízkou. Pozn. SR: nyní srov. § 368 a § 125 tr. zákoníku. – č. 1/2000

Neposkytnutí pomoci

– Potřebnou pomocí ve smyslu ustanovení § 207 tr. zák. je třeba rozumět tako vou pomoc, která je zapotřebí k odvrácení nebo snížení nebezpečí smrti ohro ženého. Je to zejména první pomoc, kterou účinně mohou a jsou schopni poskytnout ti, kdož jsou na dosah ohroženého. Je proto zásadně správné po žadovat od řidiče motorového vozidla, aby v případech, kdy povaha zranění nenasvědčuje tomu, že převozem mohlo by se zraněnému ještě více na zdra ví ublížit, odvezl těžce zraněnou osobu ihned k lékaři nebo do nemocnice, když jinou, zejména odbornou pomoc, nelze ihned zraněnému poskytnout a když takovéto opatření je nezbytně nutné, protože není již jiného východis ka.

Není-li však známa povaha zranění způsobeného při havárii, nemá být zraně ný odvážen autem a lépe je ihned zařídit odvoz sanitním autem, aby nedošlo k dalšímu ublížení na zdraví zraněnému při neodborném převozu. Pozn. SR: nyní jde o § 150 tr. zákoníku. – č. 37/1963

– Poskytnutím potřebné pomoci ve smyslu § 208 tr. zák. je třeba rozumět tako vou pomoc, která je potřebná k odvrácení, resp. k zabránění zvýšení nebez pečí smrti nebo další újmy na zdraví zraněné osoby. Došlo-li ke zranění za okolností a podmínek, z nichž i bez odborných znalostí lze usuzovat na váž né nebo životu nebezpečné zranění, je povinen řidič dopravního prostředku, který měl na nehodě účast, poskytnout okamžitě potřebnou pomoc, s výjim kou případu, kdy by poskytnutím pomoci vystavil sebe nebo někoho jiného nebezpečí pro život nebo zdraví; takovým nebezpečím není nebezpečí trest ního stíhání. Pozn. SR: nyní jde o § 151 tr. zákoníku. – č. 9/1967 – I

– Trestný čin neposkytnutí pomoci podle § 208 tr. zák. je dokonán již tím, že řidič dopravního prostředku neposkytne při dopravní nehodě, na níž měl účast, potřebnou pomoc osobě, která při nehodě utrpěla újmu na zdraví, pokud tak může učinit bez nebezpečí pro sebe nebo jiného. Pro spáchání tohoto trestné ho činu není rozhodné, jaké důsledky mělo nesplnění této povinnosti řidiče pro postiženou osobu, ani zda pomoc mohl poskytnout někdo jiný. Potřebná pomoc ve smyslu uvedeného ustanovení může záležet podle okolností přípa du např. i v přivolání sanitního vozu nebo orgánu SNB. Pozn. SR: nyní jde o § 151 tr. zákoníku a Policii ČR. – č. 4/1969

– K výkladu ustanovení § 208 tr. zák. o trestném činu neposkytnutí pomoci.

Účast na dopravní nehodě ve smyslu § 208 tr. zák. má i řidič, který tuto nehodu nezavinil; stačí, že k dopravní nehodě objektivně přispěl. Poskytnutím potřebné pomoci se rozumí taková pomoc, která je potřebná k ochraně života a zdraví poškozené osoby; není-li poskytnutí tako vé pomoci řidičem, který měl účast na dopravní nehodě, potřebné, např. pro to, že pomoc je zajištěna jinými kvalifikovanými osobami, nedopouští se řidič trestného činu podle § 208 tr. zák., ani když z místa dopravní nehody odjede, aniž by sám pomoc poškozené osobě poskytl. Tento jeho čin je však přestupkem v silniční dopravě podle § 10 písm. a) zákona č. 60/1961 Sb. Pozn. SR: nyní jde o § 151 tr. zákoníku. Dále srov. § 22 odst. 1 písm. j) zák. č. 200/1990 Sb., ve znění pozdějších předpisů. – č. 37/1969

– Povinnosť poskytnúť potrebnú pomoc v zmysle § 207 ods. 1 Tr. zák. osobe, ktorá je v nebezpečenstve smrti alebo sa u nej prejavujú príznaky vážnej poruchy zdravia, má každý, kto môže takúto pomoc poskytnúť bez nebezpe čenstva pre seba alebo iného.

Kto spôsobil svojím predchádzajúcim konaním nebezpečenstvo smrti alebo vážnej poruchy zdravia, má osobitnú povinnosť odstrániť toto nebezpečen stvo a nezodpovedá podľa § 207 Tr. zák., ale za zavinený následok, ktorý z nebezpečenstva vznikol. Pozn. SR: nyní jde o § 150 odst. 1 tr. zákoníku. – č. 52/1981

– Pachatel úmyslného ublížení na zdraví se smrtelným následkem podle § 222 odst. 1 a 2 tr. zák. nemůže být vedle toho uznán vinným trestným činem nepo skytnutí pomoci podle § 207 odst. 1 tr. zák. proto, že po úmyslném způsobení těžké újmy na zdraví, které pak vedlo k smrti poškozeného, k níž se vztahuje jeho nedbalost, neposkytl poškozenému potřebnou pomoc, aby tento těžší následek odvrátil. Souběh uvedených trestných činů je za těchto okolností vyloučen. Pozn. SR: nyní jde o rozlišení trestných činů neposkytnutí pomoci podle § 150 odst. 1 tr. zákoníku a ublížení na zdraví podle § 145 odst. 1 a 3 tr. zákoníku. – č. 21/1983

– Při posuzování úmyslných trestných činů ublížení na zdraví s těžším násled kem jako okolnosti podmiňující použití vyšší trestní sazby (§ 221 odst. 1 a 3, § 221 odst. 1 a 4 a § 222 odst. 1 a 2 tr. zák.) soudy oprávněně vycházejí z názoru, že pachatele nelze vedle tohoto trestného činu uznat vinným ještě trestným činem neposkytnutí pomoci podle § 207 odst. 1 tr. zák. za to, že po úmysl ném způsobení újmy na zdraví, která pak vedla k těžšímu následku, k němuž se vztahuje jeho nedbalost, neposkytl poškozenému potřebnou pomoc, aby tento těžší následek odvrátil. Souběh uvedených trestných činů je za tako vých okolností totiž vyloučen. Pozn. SR: nyní jde o rozlišení trestných činů neposkytnutí pomoci podle § 150 odst. 1 tr. zákoníku a úmyslných trestných činů ublížení na zdraví podle § 145 a § 146 tr. zákoníku. – č. 16/1986 (s. 79)

– Zaviněné jednání matky, která zanedbala svou zákonnou povinnost pečovat o dítě (§ 32 a násl. zák. č. 94/1963 Sb., o rodině, ve znění pozdějších předpisů a § 89 odst. 2 tr. zák.) a v důsled ku toho došlo k jeho úmrtí, zakládá trestní odpovědnost za poruchový delikt, nikoliv za trestný čin neposkytnutí pomoci podle § 207 odst. 1 tr. zák. Pozn. SR: nyní jde o § 150 odst. 1 tr. zákoníku. K „opomenutí“ viz § 112 tr. zákoníku. – č. 30/1998

– Jestliže lékař při výkonu služby neposkytne osobě, která je v nebezpečí smrti nebo jeví známky váž né poruchy zdraví, potřebnou pomoc, připadá jeho trestní odpovědnost za trestný čin neposkytnutí pomoci podle § 207 odst. 2 tr. zák. v úvahu pouze tehdy, jestliže z jeho opomenutí (§ 89 odst. 2 tr. zák.) zaviněně nevznikly žádné následky na životě nebo na zdraví poškozeného. Pokud vznikly, je takový pachatel trestně odpovědný v závislosti na formě zavinění podle ustanovení o porucho vých trestných činech proti životu a zdraví uvedených v § 219 až § 224 tr. zák. Pozn. SR: nyní jde o rozlišení trestného činu neposkytnutí pomoci podle § 150 odst. 2 tr. zákoníku a trestných činů uvedených v ustanoveních § 140 až § 143, § 145 až § 148 tr. zákoníku. K „opomenutí“ viz § 112 tr. zákoníku. – č. 37/1998 – II

– Skutečnost, že pachatel po dopravní nehodě, na níž měl účast, neposkytl po moc osobě, která při nehodě utrpěla újmu, a místo nehody opustil proto, že jeho rozhodování bylo ovlivněno silnou opilostí (převážily jeho vlastní zájmy nad zájmem o osud poškozeného), avšak nešlo o stav, jenž by bylo možno označit za nepříčetnost, nevylučuje jeho trestní odpovědnost za trestný čin neposkytnutí pomoci podle § 208 tr. zák. Pozn. SR: nyní jde o § 151 tr. zákoníku. – č. 9/2002

– viz Jednota skutku – č. 8/1984

– viz Odpovědnost trestní – č. 16/1984

– viz Pokus – č. 38/1963

Nepřekažení trestného činu

– Ve skutkové části výroku o vině rozsudku, jímž je obviněný uznán vinným trestným činem nepřekažení trestného činu podle § 167 odst. 1 tr. zák., musí být uvedeny i skutečnosti odůvodňující, že obviněný měl reálnou možnost páchání trestného činu překazit a že mu v tom nebránila žádná z překážek uvedených v ustanovení § 167 odst. 2 tr. zák. Pozn. SR: nyní jde o trestný čin podle § 367 tr. zákoníku. – č. 4/2010

– viz Neoznámení trestného činu – č. 32/1962

– viz Totožnost skutku – č. 17/1993

Nepříčetnost

– K otázce příčetnosti pachatele. – č. 13/1966 – I

– Nasvědčují-li konkrétní okolnosti, že obviněný může trpět duševní poruchou, která v době činu mohla vylučovat nebo snižovat jeho příčetnost (s výjimkou stavu nepříčetnosti nebo zmenšené příčetnosti, do níž se obvině ný zaviněně přivedl požitím alkoholického nápoje nebo omamného prostřed ku), musí být tato možnost v trestním řízení ověřena a otázka duševního zdraví obviněného objasněna, a to zpravidla přibráním znalce. Posuzování takové možnosti jen laickou úvahou soudu, která není založena na odborných vě domostech, není dostačujícím prostředkem ke zjištění objektivní pravdy. Pozn. SR: k uvedené výjimce v závorce však srovnej současnou úpravu trestného činu opilství podle § 360 odst. 1 a 2 tr. zákoníku, kterážto situace zřejmě rovněž bude odůvodňovat znalecky zkoumat, zda byl čin spáchán ve stavu nepříčetnosti. – č. 33/1968 – I

– Otázka nepříčetnosti je otázka právní; její posouzení náleží orgánům činným v trestním řízení na základě skutečností vyplývajících z provedených důka zů. Povaha této otázky vyžaduje, aby její posouzení bylo založeno na odbor ných znalostech z oboru psychiatrie. Znalecký důkaz z tohoto oboru je však jen jedním z podkladů pro vytvoření soudcovského přesvědčení o otázce pří četnosti a musí být hodnocen v souvislosti se všemi ostatními zjištěnými skutečnostmi z tohoto hlediska relevantními.

Soud nezjišťuje příčetnost pachatele jako takovou, ale vždy jen příčetnost ve vztahu k určitému činu. – č. 17/1979

– Stav tzv. syndromu patologického hráčství může být duševní poruchou, která má vliv na příčetnost pa chatele ve smyslu ustanovení § 12, § 25 a § 32 tr. zák., a je proto třeba pro posouzení této otázky opatřit podklad ve znaleckém posudku o jeho duševním stavu podle § 105 odst. 2 tr. ř. Pozn. SR: nyní jde o ustanovení § 26, § 27 a § 40 tr. zákoníku. – č. 31/1995 – I

– Má-li být důvodem rozhodnutí vyšetřovatele o zastavení trestního stíhání podle § 172 odst. 1 písm. e) tr. ř. nepříčetnost obviněného v době činu ve smyslu § 12 tr. zák., způsobená jeho pa tickou alkoholovou reakcí (patologickou opilostí), musí mít takové rozhodnutí dostatečný pod klad nejen ve znaleckém důkazu opatřeném po vyšetření duševního stavu obviněného (§ 105 odst. 2 a § 116 tr. ř.), ale dokazováním je třeba spolehlivě objasnit i skutečnost, že si obviněný uvedený stav nezavinil sám, a to ani z nedbalosti (§ 201a odst 2 tr. zák.), tedy že stav patolo gické opilosti nemohl předvídat.

Jestliže se do stavu nepříčetnosti přivedl pachatel požitím nebo aplikací návykové látky nebo jinak, je nutno spolehlivě objasnit, zda tak učinil zaviněně či nikoli, a pokud je zde zavinění pa chatele v uvedeném směru, je nutno zkoumat formu a obsah zavinění, od nichž závisí, zda bu de pachatel trestně odpovědný v plném rozsahu (§ 201a odst. 2 tr. zák.), nebo jen za trestný čin opilství (§ 20la odst. 1 tr. zák.). Při nedostatku zavinění nebude pachatel pro nepříčetnost trest ně odpovědný (§ 12 tr. zák.). Pozn. SR: nyní jde o ustanovení § 26 a § 360 odst. 1 a 2 tr. zákoníku. – č. 10/1999

– viz Alkohol – č. 67/1980

– viz Dokazování – č. 6/2000

– viz In dubio pro reo – č. 62/1968

– viz Neposkytnutí pomoci – č. 9/2002

– viz Nepříčetnost – č. 33/1968 – I

– viz Odpovědnost trestní – č. 29/1971 – II a 6/1974

– viz Ochranné léčení – č. 1/1975

– viz Patologická opilost – č. 32/1970

– viz Vrácení věci státnímu zástupci k došetření – č. 13/1971 – I

– viz Vražda novorozeného dítěte matkou – č. 25/1992 – I

– viz Znalecký důkaz – č. 14/1979

– viz Znalecký posudek – č. 65/1980

Nepřímé úplatkářství

– Trestný čin nepriameho úplatkárstva podľa § 162 ods. 1 Tr. zák. je dokonaný už tým, že páchateľ žiada alebo prijme úplatok za to, že bude svojím vply vom pôsobiť na výkon právomoci verejného činiteľa. Nevyžaduje sa, aby páchateľ u verejného činiteľa skutočne intervenoval. Ak páchateľ na výkon právomoci verejného činiteľa skutočne pôsobil, došlo k dokončeniu trestné ho činu, čo možno hodnotiť ako okolnosť zvyšujúcu nebezpečnosť činu pre spoločnosť.

Znak „žiada úplatok“ v zmysle § 162 ods. 1 Tr. zák. je naplnený nielen vte dy, keď páchateľ požiada o úplatok výslovne, ale aj vtedy, ak navodí takú situáciu, že tým dá podplácajúcemu konkludentne najevo, že chce úplatok. Pozn. SR: nyní srov. § 333 odst. 1 tr. zákoníku s tím, že dokončení trestného činu nelze hodnotit jako okolnost zvyšující nebezpečnost činu pro společnost, ale může se projevit např. při ukládání trestu. – č. 16/1981

– K rozlišování trestného činu nepřímého úplatkářství podle § 162 odst. 1 tr. zák., účastenství na trestném činu přijímání úplatku podle § 10 odst. 1 a § 160 tr. zák. a podvodu podle § 250 tr. zák.

Jestliže pachatel přijímá nebo žádá úplatek za to, že bude svým vlivem působit na výkon pravomoci veřejného činitele, avšak jedná bez součinnosti s veřejným činitelem, dopouští se trestného činu nepřímého úplatkářství pod le § 162 odst. 1 tr. zák. Jestliže však úplatek přijímá nebo žádá v součinnosti s veřejným činitelem a pro něj, dopouští se účastenství na trestném činu při jímání úplatku podle § 10 odst. 1, § 160 odst. 1 a 3, popř. § 160 odst. 2 a 3 tr. zák. Jestliže pachatel přijímá nebo žádá úplatek pro osobu, která není veřej ným činitelem, obstarává však věci obecného zájmu, sám však věci obecné ho zájmu neobstarává, dopouští se účastenství na trestném činu přijímání úplatku podle § 10 odst. 1 a § 160 odst. 1 nebo 2 tr. zák. Jestliže takový pachatel pouze předstírá, že bude svým vlivem působit na výkon pravomoci veřejného činitele, popř. na činnost osoby, která obstarává věci obecného zájmu, avšak pro vyřízení věci nepodnikne nic ani to nemá v úmyslu, dopouští se trestného činu podvodu podle § 250 tr. zák., popř. jeho pokusu podle § 8 odst. 1 a § 250 tr. zák., jestliže o úplatek požádal, ale nepřijal ho. Pozn. SR: nyní jde o rozlišení těchto trestných činů podle § 24 odst. 1 k § 331, § 333 a § 209 tr. zákoníku. Dále srov. poznámku k č. 16/1981. – č. 32/1987 – II

– Jestliže pachatel přijímá nebo žádá úplatek za to, že bude svým vlivem půso bit na výkon pravomoci veřejného činitele, avšak jedná bez součinnosti s ve řejným činitelem, dopouští se trestného činu nepřímého úplatkářství podle § 162 odst. 1 tr. zák. Přijímá-li však nebo žádá-li úplatek v součinnosti s ve řejným činitelem a pro něj, dopouští se účastenství na trestném činu přijímá ní úplatku podle § 10 odst. 1, § 160 odst. 1 a 3, popř. § 160 odst. 2 a 3 tr. zák. Jestliže pachatel, který sám věci obecného zájmu neobstarává, přijímá nebo žádá úplatek pro osobu, jež sice není veřejným činitelem, avšak obstarává věci obecného zájmu, dopouští se účastenství na trestném činu přijímání úplat ku podle § 10 odst. 1 a § 160 odst. 1 nebo 2 tr. zák.

Pokud však pachatel pouze předstírá, že bude svým vlivem působit na vý kon pravomoci veřejného činitele, popř. na činnost osoby, která obstarává věci obecného zájmu, ale pro vyřízení věci nehodlá nic podniknout, dopouští se trestného činu podvodu podle § 250 tr. zák., popř. jeho pokusu podle § 8 odst. 1 a § 250 tr. zák., když o úplatek požádal, ale nepřijal ho (srov. č. 32/1987 a 16/1981 Sb. rozh. tr.).

Trestný čin nepřímého úplatkářství podle § 162 odst. 1 tr. zák. je dokonán již tím, že pachatel žádá nebo přijme úplatek za to, že bude svým vlivem půso bit na výkon pravomoci veřejného činitele. Nevyžaduje se, aby u veřejné ho činitele skutečně intervenoval. Jestliže pachatel na výkon pravomoci ve řejného činitele skutečně působil, došlo k dokončení trestného činu, což je možno hodnotit jako okolnost zvyšující nebezpečnost činu pro společnost (srov. č. 16/1981 Sb. rozh. tr.). Pozn. SR: jde o rozlišení těchto trestných činů podle § 24 odst. 1 k § 331, § 333 a § 209 tr. zákoníku. Dále srov. poznámku k č. 16/1981 a k č. 32/1987. – č. 16/1988 (s. 85–86)

– viz Obstarávání věci obecného zájmu – č. 17/1978

– viz Podvod – č. 16/1981 – II

– viz Úplatek – č. 17/1978

– viz Zneužití pravomoci úřední osoby – č. 17/1978

Nepřípustnost trestního stíhání

– Ak okresný prokurátor (nyní okresní státní zástupce) podľa § 149 ods. 1 písm. a) Tr. por. zruší uznesenie vyšetrovateľa o vznesení obvinenia a súčasne podľa § 172 ods. 1 Tr. por. trestné stíhanie obvineného zastaví, nemožno v trestnom stíhaní obvineného pre ten istý skutok pokračovať skôr, než bolo zrušené zastavujúce uznesenie v konaní o mimoriadnych opravných prostriedkoch. Pozn. SR: judikát je nyní použitelný jen velice omezeně, neboť policejní orgán není oprávněn zastavit trestní stíhání podle § 172 odst. 1 tr. ř.; může tak učinit pouze státní zástupce. Dokud však jeho pravomocné rozhodnutí o zastavení trestního stíhání není zrušeno (např. rozhodnutím nejvyššího státního zástupce podle § 174a tr. ř.), pak platí, že v trestním stíhání obviněného nelze pokračovat. – č. 5/1972

– Skončilo-li trestní stíhání proti obviněnému pravomocným rozhodnutím pro kurátora (nyní státního zástupce) o postoupení věci národnímu výboru (příslušnému obecnímu úřadu) k projednání jako přestupek, nelze pokračovat v trestním stíhání, nebylo-li takové rozhodnutí v předepsa ném řízení zrušeno. – č. 56/1972

– Skončilo-li trestní stíhání proti obviněnému pravomocným rozhodnutím prokurátora (státního zástupce) nebo soudu o postoupení věci podle § 171 odst. 1 nebo § 222 odst. 2 tr. ř. jinému orgánu proto, že nejde o trestný čin, že však jde o přestupek nebo kárné provinění, o nichž je tento orgán příslušný rozho dovat, nelze pokračovat v trestním stíhání proti obviněnému, nebylo-li roz hodnutí o postoupení věci v předepsaném řízení zrušeno.

Proti rozhodnutí o postoupení věci podle § 171 odst. 1 nebo § 222 odst. 2 tr. ř. je přípustná obnova řízení (§ 277 a násl. tr. ř.). – č. 3/1974

– I. Odpadne-li překážka věci rozsouzené, pokračuje se v dřívějším stíhání, aniž je třeba zrušit usnesení o zastavení pozdějšího, nepřípustného trestního stíhání pro týž skutek téhož obviněného [§ 11 odst. 1 písm. f) tr. ř.]. Toto usnesení netvoří překážku rei iudicatae ve vztahu k dřívějšímu stíhání, které se po zrušení pravomocného rozhodnutí, jímž bylo ukončeno, znovu vede.

II. Skutečnost, že byla pravomocně povolena obnova dřívějšího trestního stíhání a zrušeno rozhodnutí, kterým bylo toto dřívější trestní stíhání ukonče no, není novou skutečností orgánu trestního stíhání dříve neznámou ve smys lu § 278 odst. 2 a 3 tr. ř., která by mohla odůvodnit obnovu pozdějšího trestní ho stíhání pro týž skutek, které bylo jako nepřípustné zastaveno podle § 11 odst. 1 písm. f) tr. ř. Na nepřípustnosti tohoto pozdějšího stíhání pro týž sku tek se nic nemění tím, že se po odpadnutí překážky rei iudicatae v dřívějším řízení toto dřívější řízení opět vede. – č. 50/1979

– K otázce nepřípustnosti trestního stíhání podle § 11 odst. 1 písm. c) tr. ř. a k podmínkám, kdy je trestný čin soudce spáchán v souvislosti s výkonem jeho soudcovské funkce ve smyslu § 54 zákona č. 36/1964 Sb., ve znění poz dějších předpisů. Odmítá-li soudce vojenského soudu vykonávat soudcovskou funkci v urči tém místě a je-li pro tento čin trestně stíhán, jde o čin spáchaný v souvislosti s výkonem soudcovské funkce. Za takový čin lze soudce vojenského soudu trestně stíhat jen se souhlasem orgánu, který ho do soudcovské funkce zvolil (jmenoval), přičemž bez tohoto souhlasu je trestní stíhání nepřípustné. Svolení uvedeného orgánu je třeba k trestnímu stíhání pro takový trestný čin i v případě, kdy osoba, která jej spáchala, již soudcovskou funkci nevykoná vá. Pozn. SR: srov. nyní § 76 zák. č. 6/2002 Sb., o soudech a soudcích, ve znění pozdějších předpisů. Vojenské soudy byly s účinností od 1. ledna 1994 zrušeny. – č. 41/1992

– Soud rozhodující o nepřípustnosti trestního stíhání obviněného z důvodu, že obviněný je účasten amnestie prezidenta republiky [§ 11 odst. 1 písm. a) tr. ř.], musí jako předběžnou otázku (§ 9 odst. 1 tr. ř.) posoudit, pod které ustanovení je třeba skutek, pro který je obviněný stíhán, podřadit. Právním posouzením skutku v obžalobě není soud vázán. Není přitom rozhodující, zda důvodem k odchylnému právnímu posouzení skutku proti obžalobě je to, že skutek byl obžalobou právně posouzen chybně, nebo zda důvodem k jiné mu právnímu posouzení je změna důkazní situace, k níž došlo v pozdějším stádiu řízení. – č. 9/1994

– Osobu, která požívala jako poslanec Poslanecké sněmovny Parlamentu České republiky tzv. privi legia nestihatelnosti, ale byla tohoto privilegia ve vztahu ke konkrétnímu trestnému činu zbavena tím, že Poslanecká sněmovna dala souhlas s jejím trestním stíháním, nelze bez nového souhlasu ve smyslu čl. 27 odst. 4 Ústavy trestně stíhat pro týž trestný čin po tom, co se stala opět poslancem uvedené komory Parlamentu České republiky v dalším volebním období. – č. 48/1996

– Svolení oprávněného orgánu je třeba k trestnímu stíhání pro trestný čin, kte rý byl spáchán v souvislosti s výkonem soudcovské funkce i v případě, kdy osoba, která jej spáchala, již soudcovskou funkci nevykonává. – č. 55/2000 – I

– Je-li ke stíhání určité osoby podle zákona třeba souhlasu [§ 11 odst. 1 písm. c) tr. ř.], orgány činné v trestním řízení takový souhlas opatřují od oprávněného or gánu přímo, nikoli prostřednictvím ministerstva spravedlnosti. Formulace „tako vý souhlas nebyl dán“ citovaného ustanovení znamená právní stav, kdy byl sou hlas k trestnímu stíhání oprávněným orgánem odepřen, tj. po předložení věci se příslušný orgán vyjádřil tak, že souhlas neuděluje. Příslušné orgá ny trestního ří zení proto musí předtím, než dojdou k závěru, že stíhání takové osoby je vylou čeno z uvedeného zákonného důvodu a nelze je zahájit, popř. bylo-li již zahájeno, je nutné je zastavit, předložit věc s návrhem na udělení souhlasu s trestním stíhá ním příslušnému orgánu. Stav, kdy je zřejmé, že je třeba k trestnímu stíhání opat řit souhlas a čeká se na vyžádané vyjádření oprávněného orgánu, popř. se odstra ňují pochybnosti o tom, zda je souhlasu třeba, postupem podle § 10 odst. 2 tr. ř., pouze dočasně brání zahájení trestního stíhání, nebo brání v pokračování v trestním stíhání v tom smyslu, že by se prováděly jiné úkony, než je právě opatřování souhlasu. Důkazy provedené v této době jsou v dalším řízení nepoužitelné. Vzniknou-li pochybnosti o tom, zda je ke stíhání určité osoby podle zákona třeba souhlasu oprávněného orgánu, musí orgány činné v trestním řízení předložit věc Nejvyššímu soudu, aby o tom rozhodl podle § 10 odst. 2 tr. ř. Tuto otázku nemo hou řešit samostatně jako otázku předběžnou podle § 9 odst. 1 tr. ř. – č. 55/2000 – II

– Respektování tzv. zásady speciality platící pro extradiční řízení znamená, že trestní příkaz vydaný před tím, než obviněný odešel do ciziny, nemůže být obviněnému doručen po jeho vydání do České republiky k trestnímu stíhání pro jiný trestný čin (skutek), aniž by byly splněny zvláštní podmínky pro ten to postup vyplývající z příslušné mezinárodní smlouvy, popř. z ustanovení § 378 odst. 2 tr. ř., kterými je zpravidla opatření dodatečného souhlasu cizího státu k trestnímu stíhání pro další trestné činy [§ 11 odst. 1 písm. c) tr. ř.]. Doručení trestního příkazu je totiž úkonem směřujícím k trestnímu stíhání pro skutek uvedený v tomto rozhodnutí. Pozn. SR: nyní je zásada speciality obsažena v § 389 a § 406 tr. ř. – č. 32/2002

– Účinky ustanovení § 11 odst. 2 tr. ř., ve znění zák. č. 265/2001 Sb., se vztahují jen na taková meritorní rozhodnutí o některém dílčím útoku pokračujícího trestného činu, která nabyla či nabudou právní moci až po dni účinnosti záko na č. 265/2001 Sb. (tj. po 1. ledna 2002). S ohledem na princip právní jistoty a ústavní vymezení principu ne bis in idem, jemuž odpovídala i zákonná úpra va pokračujícího trestného činu v trestněprávních normách, ve znění účinném do 31. prosince 2001, nelze novelizované znění § 11 odst. 2 tr. ř. aplikovat zpětně. To znamená, že je nelze použít na rozhodnutí zakládající překážku trestního stíhá ní spočívající v překážce věci rozsouzené ohledně některého z dílčích útoků pokračujícího trestného činu, která vznikla před 1. lednem 2002. – č. 49/2002

– Obviněný, který se v době, kdy byl poslancem Národního shromáždění býva lé Československé socialistické republiky, měl dopustit trestné činnosti, jež však neměla být spáchána hlasováním v uvedeném zastupitelském sboru, resp. jeho orgánech, ani výroky učiněnými v těchto orgánech při výkonu funkce poslance, není po zániku této funkce vyňat z pravomoci orgánů čin ných v trestním řízení v tom smyslu, že by k jeho stíhání bylo třeba souhlasu oprávněného orgánu [§ 10 odst. 1 a § 11 odst. 1 písm. c) tr. ř.]. Na tom nemě ní nic ani skutečnost, že po zániku Národního shromáždění byl poslancem Federálního shromáždění bývalé Československé socialistické republiky. Tyto závěry však neplatí, jestliže uvedené zákonodárné sbory byly v době, kdy byl obviněný jejich poslancem, žádány o souhlas s trestním stíháním a ten byl odepřen. – č. 12/2003

– Jen na základě skutečnosti, že obviněný je držitelem diplomatického pasu, který mu byl vydán příslušnými orgány cizího státu, nelze dovodit existen ci podmínek stanovených Vídeňskou úmluvou o diplomatických stycích (uveřejněna pod č. 157/1964 Sb.), při jejichž splnění se jedná o osobu, která na území České republiky požívá diplomatických výsad a imunit podle me zinárodního práva (čl. 31 cit. úmluvy), takže by byla z toho to důvodu vyňata z pravomoci orgánů činných v trestním řízení ve smyslu § 10 odst. 1 tr. ř. a její trestní stíhání by tudíž bylo nepřípustné podle § 11 odst. 1 písm. c) tr. ř. – č. 15/2004

– I. Zásada ne bis in idem – zákaz dvojího souzení a potrestání za týž čin (skutek) ve smyslu čl. 4 Protokolu č. 7 k Úmluvě o ochraně lidských práv a základních svobod a § 11 odst. 1 písm. j) tr. ř. – brání též trestnímu stíhání a odsouzení toho, proti němuž dřívější přestupkové řízení o témže skutku (činu) trestněprávní povahy meritorně skončilo pravomocným rozhodnutím příslušného správního orgánu, a to včetně blokového řízení podle § 84 a násl. zák. č. 200/1990 Sb., o přestupcích, ve znění pozdějších předpisů. Pozn. red.: tím zůstává nedotčen právní názor publikovaný v rozhodnutí č. 10/2007 Sb. rozh. tr.

Vyloučit ochranu proti novému procesu s ohledem na zásadu ne bis in idem přitom nemůže ani skutečnost, že příčinou prvního projednání skutku (činu) v blokovém přestupkovém řízení byla jeho nesprávná kvalifikace jako přestupku, ačkoliv naplňoval znaky trestného činu. Právně bezvýznamné je též to, proč došlo k novému řízení a rozhodnutí v dané věci, aniž bylo zrušeno předcházející rozhodnutí o totožném skutku (činu). – č. 13/2009 – I

– viz Jednota skutku – č. 27/1986

– viz Litispendence – č. 18/1972 – II

– viz Maření výkonu úředního rozhodnutí a vykázání – č. 10/2006

– viz Ne bis in idem – č. 10/2007

– viz Obžaloba – č. 3/1966

– viz Právní styk s cizinou – č. 24/2007 – I

– viz Řízení o dovolání – č. 38/2005

– viz Řízení o odvolání – č. 10/1997

– viz Řízení předcházející napadenému rozhodnutí – č. 7/1980

– viz Totožnost skutku – č. 23/1972

– viz Účastenství – č. 7/1994 – II

– viz Zastavení trestního stíhání – č. 7/1964 a 8/2001

Neuposlechnutí rozkazu

– Z hlediska materiálního pojetí vojenské soudy správně vycházejí ze závaž nosti uloženého rozkazu a škodlivých následků, které hrozí z jeho neprove dení. Co do obsahu rozkazu a jeho charakteru, uplatňuje se v praxi soudů správný výklad, že jím může být vše, co souvisí s úkoly ozbrojených sil a ozbrojených sborů anebo má vztah k povinnostem, které příslušníkům ozbro jených sil a sborů ukádají základní řády. Správně se rovněž posuzují případy, kdy pachatelé opakovaně odmítají splnit rozkaz velitele, aby se dali oholit nebo ostříhat. V souladu s právním názorem, který byl zaujat vojenským kolegiem býv. Nejvyššího soudu pod č. j. Ntv 2/66 se zastává názor, že je nutno vždy hodnotit závažnost činu a okolnosti případu, které budou rozho dujícím kritériem pro posouzení, zda jde o trestný čin podle § 273 tr. zák. anebo o kázeňský přestupek, který může velitel nebo náčelník vyřídit v rám ci kázeňské pravomoci. Pozn. SR: nynější tr. zákoník však opouští materiální podmínku trestnosti činu a vychází z formální definice trestného činu (§ 13 odst. 1) s materiálním korektivem uplatňování trestní odpovědnosti vyjádřeným v ustanovení § 12 odst. 2 tr. zákoníku. Nyní jde o § 375 tr. zákoníku. – č. 12/1985 (s. 126)

– V případech neuposlechnutí rozkazu podrobit se odběru krve na zkoušku hladiny alkoholu v krvi se vychází z právního názoru vojenského kolegia Nejvyššího soudu ČSSR, zaujatého v rozhodnutí sp. zn. Tzv 29/78, že obža lovaný nenaplnil skutkovou podstatu trestného činu neuposlechnutí rozkazu podle § 273 odst. 1 tr. zák., pokud nerespektoval rozkaz náčelníka, aby se podrobil dechové zkoušce, popřípadě odběru krve ke zkoušce na alkohol.

V této souvislosti nutno uvést, že v případě odmítnutí podrobit se odběru krve (§ 114 odst. 2 tr. ř.) může být takový úkon vynucován jen použitím prostředků uvedených v ustanovení § 66 odst. 1 a 2 tr. ř. Z toho se dovozuje, že neuposlechnutí rozkazu nadřízeného vojáka v činné službě, aby se podrobil uvedenému úkonu, je sice v obecném smyslu neuposlechnutím rozkazu, avšak nejde o čin tak společensky nebezpečný, že by byl vyšší než nepatrný. Z dů vodů § 3 odst. 2 tr. zák. není proto neuposlechnutí rozkazu nadřízeného v tomto případě trestným činem podle § 273 tr. zák., ale pouze přestupkem. Pozn. SR: nyní jde o otázku trestní odpovědnosti za trestný čin podle § 375 tr. zákoníku a to s ohledem na zásadu subsidiarity trestní represe vyjádřené v ustanovení § 12 odst. 2 tr. zákoníku. – č. 12/1985 (s. 126–127)

– Vyskytují se též případy neuposlechnutí rozkazu při odeslání vojáků do nemocnice, k jiným útvarům apod., kdy nadřízený, který vojáka odesílá, sleduje tímto svým rozkazem jeho dočasné odvelení mimo útvar. Jestliže voják nerespektuje tento rozkaz, nedopouští se trestného činu neuposlechnutí roz kazu, neboť toto jeho jednání nepřesahuje ještě rámec neplnění povinností, a to ve smyslu § 295 písm. b) tr. zák., z něhož vyplývá, že se svémocně vzda luje ten, kdo se nepřihlásil u svého útvaru nebo v místě služebního přidělení, ač tam byl odeslán. Z těchto důvodů nelze tyto případy posuzovat jako sou běh trestných činů zběhnutí podle § 282 tr. zák. nebo svémocného odloučení podle § 284 tr. zák. a neuposlechnutí rozkazu podle § 273 odst. 1 tr. zák. Odpovědnost vojáka za trestný čin neuposlechnutí rozkazu však není vylou čena tam, kde vedle povinnosti v rámci ustanovení § 295 tr. zák. nesplní úkol, který mu byl rozkazem nadřízeného uložen. Pozn. SR: nyní jde o rozlišení trestných činů podle § 375, § 386 a § 387 tr. zákoníku s ohledem na ustanovení § 115 tr. zákoníku. – č. 12/1985 (s. 127)

– viz Souběh – č. 44/1982 – III

Neveřejné zasedání

– viz Příslušnost soudu – č. 35/2007 – I

Nutná obhajoba

– Ak vzhľadom na duševné chyby obvineného má súd pochybnosti o jeho spô sobilosti náležite sa hájiť, musí mať obvinený obhajcu. (§ 36 ods. 2 Tr. por.). – č. 7/1963

– Horní hranice trestní sazby odnětí svobody se zvyšuje u zvlášť nebezpečného recidivisty o jednu třetinu a je mu třeba uložit trest v horní polovině takto stanovené trestní sazby odnětí svobody (§ 42 odst. 1 tr. zák.). Jestliže vzhle dem k tomu obviněnému hrozí uložení trestu odnětí svobody převyšujícího pět roků, musí mít obhájce již v přípravném řízení, jak to má na mysli usta novení § 36 odst. 3 tr. ř. Pozn. SR: s ohledem na zrušení ustanovení o zvlášť nebezpečné recidivě je právní názor judikátu použitelný omezeně. Lze z něj vycházet v případě pachatele trestného činu spáchaného ve prospěch organizované zločinecké skupiny, neboť v § 108 tr. zákoníku je obdobná konstrukce stanovení horní hranice trestní sazby jako u dřívější zvlášť nebezpečné recidivy. – č. 12/1963

– Ustanovení § 36 odst. 2 tr. ř. obsahuje per analogiam obecnou subsidiární směrnici pro řešení otázky, kdy obviněný musí mít obhájce; toto ustanovení se vztahuje na celé trestní řízení konané před vyšetřovatelem (nyní policejním orgánem), prokurátorem (nyní státním zástupcem) a soudem, tedy i na řízení ve stadiu po právní moci rozhodnutí. – č. I/1968

– O tom, zda je nutné, aby obviněný měl obhájce v řízení, ve kterém se koná veřejné zasedání po právní moci rozsudku nebo po usnesení o zastavení trest ního stíhání, rozhodne soud podle okolností konkrétního případu. Při hodno cení těchto okolností postupuje podle zásad, které jsou pro nutnou obhajobu vyjádřeny v § 36 odst. 1 a 3 tr. ř. Na základě těchto zásad je zpravidla nutné, aby vzhledem k osobě obviněného nebo charakteru a závažnosti řízení měl obviněný obhájce ve veřejném zasedání konaném po právní moci rozsudku, příp. usnesení o zastavení trestního stíhání, zejména v těchto případech:

1. je-li zbaven způsobilosti k právním úkonům nebo je-li jeho způsobilost k právním úkonům omezena,

2. konalo-li se proti němu trestní stíhání jako proti mladistvému a v době konání veřejného zasedání nedovršil devatenáctý rok věku,

3. v řízení o stížnosti pro porušení zákona též jde-li o trestný čin, na který zákon stanoví trest odnětí svobody, jehož horní hranice převyšuje 5 let, nebo je-li obviněný ve vazbě nebo ve výkonu trestu odnětí svobody,

4. v řízení o návrhu na povolení obnovy konaném za stejných okolností jako pod bodem 1, 2 a 3.

Není však vyloučeno, aby soud dospěl k závěru, že je nutné, aby obviněný měl obhájce ve veřejném zasedání konaném po skončení trestního stíhání i v jiných případech analogickým případům, které jsou uvedeny v § 36 odst. 1 a 3 tr. ř. Pozn. SR: nyní je tato otázka v zákoně výslovně upravena; srov. ustanovení § 36a tr. ř. – č. I/1968

– V řízeních uvedených v § 36 odst. 4 tr. ř. musí mít obviněný obhájce vždy. – č. I/1968

– Z hlediska nutné obhajoby z důvodu uvedeného v § 36 odst. 1 písm. a) tr. ř. je nerozhodné, že obviněný byl vzat do vazby v jiné trestní věci. – č. 16/1970

– Pri ustanovení obhajcu obvinenému v prípade povinnej obhajoby už v prí pravnom konaní nemožno postupovať tak váhavo, aby sa tým zmaril zmysel povinnej obhajoby obhajcom, ale treba postupovať s najväčším urýchle ním, aby sa obhajcovi zabezpečila reálna možnosť vykonávať svoje práva, najmä právo zúčastniť sa na vyšetrovacích úkonoch už od vznesenia obvine nia (§ 165 ods. 1 Tr. por.). Porušenie tejto zásady je chybou prípravného konania, pre ktorú je spravidla nutné vrátiť vec prokurátorovi (nyní státnímu zástupci) na došetrenie podľa § 188 ods. 1 písm. e) Tr. por. Pozn. SR: nyní již od zahájení trestního stíhání postupem podle § 160 tr. ř. – č. 60/1972 – I

– Ve veřejném zasedání konaném v řízení o změně způsobu výkonu ochranné ho léčení (§ 351a tr. ř.), o upuštění od výkonu ochranného léčení (§ 352 tr. ř.) a o propuštění z ochranného léčení (§ 353 tr. ř.) nemusí mít obviněný vždy obhájce. Potřeba ustanovit pro tyto formy řízení obviněnému obhájce se po suzuje podle § 36 odst. 2 tr. ř. – č. 1/1977

– V případě nutné obhajoby nelze konat hlavní líčení v nepřítomnosti obhájce, který musí být přítomen během celého trvání hlavního líčení. – č. 4/1977

– Ak podľa posudku znalcov-psychiatrov obvinený nie je pre duševnú poruchu schopný náležite rozpoznať nebezpečnosť svojho činu pre spoločnosť a dosta točne ovládať svoje konanie, je to okolnosť, pre ktorú treba mať pochybnosti o schopnosti obvineného náležite sa obhajovať, pre ktorú obvinený musí mať obhajcu (§ 36 ods. 2 Tr. por.) a pre ktorú je vylúčené prejednanie jeho veci pred samosudcom (§ 314a ods. 2 Tr. por.), aj keď ide o trestný čin uvedený v § 314a ods. 1 Tr. por. Pozn. SR: ustanovení § 314a odst. 2 tr. ř. již nebrání projednání takové věci před samosoudcem (jde-li o trestný čin uvedený v § 314a odst. 1 tr. ř.) a s ohledem na § 26 tr. zákoníku již nejde o rozpoznání nebezpečnosti činu pro společnost, ale o otázku rozpoznání protiprávnosti činu. – č. 27/1977 – I

– U obviněného, který neumí číst ani psát, je třeba vždy posoudit, zda je způso bilý náležitě se hájit; zůstanou-li v tomto směru pochybnosti, musí mít ob hájce již v přípravném řízení (§ 36 odst. 2 tr. ř.). – č. 65/1978

– I. Obviněný musí mít v případech uvedených v § 36 tr. ř. obhájce od doby, kdy vznikl důvod nutné obhajoby. Je-li tento důvod dán již v době vznesení obvinění, musí mít obviněný obhájce od vznesení obvinění (§ 36 odst. 1, 2 a 3, § 41 odst. 2 a § 165 odst. 1 tr. ř.). V řízení proti mladistvému musí mít mladistvý obhájce vždy od vznesení obvinění (§ 291 tr. ř.).

II. Vznikl-li důvod nutné obhajoby od vznesení obvinění (nyní od sdělení obvinění, resp. zahájení trestního stíhání), je nutno postu povat podle § 38 odst. 1 a § 39 tr. ř. po oznámení usnesení o vznesení obvinění (§ 163 odst. 3 tr. ř.). Obviněnému je třeba nejprve umožnit, aby si obhájce zvolil, jestliže si obviněný nezvolí obhájce ihned, určí se mu k jeho zvolení lhůta (§ 38 odst. 1 tr. ř.). Délka této lhůty se stanoví se zřetelem na povahu a okolnosti případu tak, aby nebyl ohrožen účel nutné obhajoby. Určení lhůty nepřichází v úvahu, prohlásí-li obviněný, že si obhájce zvolit nechce. Obhájce bude obviněnému podle § 38 tr. ř. ustanoven, jestliže si obviněný obhájce nezvolil ihned nebo v určené lhůtě a obhájce mu nebyl zvolen ani jinou oprávněnou osobou (§ 37 odst. 1 tr. ř.).

III. V době, kdy obviněný obhájce ještě nemá, ač jej mít musí, lze provádět jen ty vyšetřovací úkony, které vzhledem k nebezpečí jejich zmaření, ztráty nebo podstatného oslabení jejich důkazní hodnoty anebo ztráty dalších důka zů, tedy z hlediska účelu trestního řízení (§ 1 odst. 1 tr. ř.), nesnesou odkladu na dobu, než obviněný obhájce bude mít (analogicky § 165 odst. 2 tr. ř.).

IV. Provedení jiného vyšetřovacího úkonu v době, kdy obviněný obhájce ješ tě neměl, přestože jej mít musel (§ 36), je porušením práva obvi něného na obhajobu. Jestliže tato vada přípravného řízení nebyla již odstra něna vyšetřovatelem (nyní policejním orgánem) podle § 166 odst. 5 věta za středníkem tr. ř. anebo po stupem prokurátora (nyní státního zástupce) podle § 174 odst. 2 písm. c) a d) tr. ř., soud po předběžném projednání obžaloby vrátí věc podle § 188 odst. 1 písm. e) tr. ř. prokurátoru (nyní státnímu zástupci) k došetření, je-li toho třeba k odstranění této vady přípravného řízení proto, že jde o část řízení důležitou pro rozhodnutí a obviněný – nebo v případech nutné obhajoby podle § 36 odst. 1 písm. b) a c) a § 291 tr. ř. i proti vůli obvi něného jeho zákonný zástupce nebo obhájce – navrhují opakovat takto vadně provedené vyšetřovací úkony v přítomnosti obhájce. Pozn. SR: srov. § 42 odst. 2, § 43 a § 44 zák. o soudnictví ve věcech mládeže, podle něhož musí mít mladistvý obhájce již od okamžiku, kdy jsou proti němu použita opatření podle tohoto zákona nebo provedeny úkony trestního řízení. Dále srov. ustanovení § 160 odst. 3 a 4 tr. ř. o neodkladných a neopakovatelných úkonech a k jejich provádění též ustanovení § 158 odst. 8, § 158a a § 179b odst. 1 tr. ř. Dále srov. § 164 tr. ř. – č. 1/1979

– Důvod nutné obhajoby uvedený v § 36 odst. 1 písm. a) tr. ř., že obviněný je ve vazbě, vzniká až vzetím obviněného do vazby (§ 68 tr. ř.), nikoli již zadrže ním obviněného (§ 75 tr. ř.), popř. vznesením obvinění proti osobě podezřelé, která byla zadržena (§ 76 tr. ř.). – č. 39/1979

– Skutečnost, že obviněný neumí číst a psát, vždy snižuje jeho způsobilost se hájit, a proto musí mít obhájce již v přípravném řízení (§ 36 odst. 2 tr. ř.). – č. 20/1994

– Jde-li o věc, kde jsou podmínky nutné obhajoby (§ 36 tr. ř.), obviněný musí mít obhájce zvoleného nebo ustanoveného pro řízení v této věci. Nestačí, že obviněný již má obhájce v řízení o jiné trestní věci. Nic však nebrání tomu, aby byl ustanoven stejný obhájce. – č. 40/1994 – II

– Zastupuje-li obhájce obviněného v jedné jeho trestní věci, je soud prvního stupně povinen doručit mu podle § 196 odst. 1 tr. ř. opis obžaloby nejen v této věci, ale po spojení s dalšími věcmi podle § 23 odst. 1 tr. ř. též opisy obžalob v těchto dalších trestních věcech, byť v nich obviněný nebyl původně obháj cem zastoupen. Po spojení věcí totiž obhájce obhajuje obviněného pro všech ny skutky a trestné činy. Doručení opisů všech obžalob obhájci je natolik vý znamné pravidlo zajišťující práva obhajoby, že při jeho porušení odvolací soud musí napadený rozsudek podle § 258 odst. 1 písm. a) tr. ř. zrušit v těch částech, které se týkají skutků a trestných činů uvedených v obžalobách, jež obhájci nebyly doručeny, a věc vrátit v tomto rozsahu soudu prvního stupně k novému projednání a rozhodnutí, neboť takové pochybení je v odvolacím řízení nezhojitelné. – č. 34/2002

– Vzetí odsouzeného do vyhošťovací vazby (§ 350c odst. 1 tr. ř.) nezakládá samo o sobě důvod nutné obhajoby podle § 36a odst. 1 písm. c) tr. ř. – č. 56/2002

– viz Dokazování – č. 25/1990 – II

– viz Předběžná otázka – č. 35/2006

– viz Řízení o odvolání – č. 42/2007 – II

– viz Řízení proti mladistvým – č. 62/1973

– viz Tlumočník – č. 19/2000

– viz Veřejné zasedání – č. 42/1996

– viz Vrácení věci státnímu zástupci k došetření – č. 62/1973 a 45/1976

– viz Zjednodušené řízení – č. 36/2004 (s. 293)

– viz Zkrácené přípravné řízení – č. 50/2002

Nutná obrana

Pozn. SR: nyní srov. § 29 tr. zákoníku; nutná obrana je okolností vylučující protiprávnost činu (tr. zákoník již neobsahuje pojem nebezpečnost činu pro společnost), takže jednání v nutné obraně je právním řádem dovolené (a ostatně i žádoucí). Podmínky nutné obrany jsou stávající úpravou stanoveny ve prospěch obránce; srov. dikci § 29 odst. 2 tr. zákoníku, podle níž nutná obrana, nesmí být jen „zcela zjevně nepřiměřená způsobu útoku“.

– Stav nutné obrany je důvodem vylučujícím nebezpečnost činu pro společnost i jeho nedovolenost, takže čin provedený v nutné obraně není trestným či nem a nemůže být postižen trestem ani jinou sankcí. O nutnou obranu nepů jde tam, kde útok již fakticky skončil, nebo kde pachatel reaguje na útok takovým způsobem, že útok ve skutečnosti oplácí a nikoliv odvrací.

U nutné obrany se nevyžaduje přiměřenost obrany ve smyslu naprosté pro porcionality mezi významem ohroženého společenského vztahu a vztahu dot čeného. Zákon to zdůraznňuje slovy „zřejmě nepřiměřená“.

Proto o vybočení z mezí nutné obrany pro její zřejmou nepřiměřenost půjde jen tehdy, jestliže pachatel použil prostředku podstatně silnějšího, než bylo za dané situace třeba k odvrácení útoku, nebo když škoda způsobená obranou je v hrubém nepoměru ke škodě hrozící z útoku. Každý případ nutné obrany musí být posuzován komplexně ve všech souvislostech jeho okolností a přís ně individuálně. – č. 11/1965

– K požadavku objasnění skutkových předpokladů pro posouzení, zda čin jinak trestný není trestným činem pro nutnou obranu.

Beztrestnosti podle § 13 tr. zák. se nemůže dovolávat ten, kdo se při obraně proti útoku neomezí na od vrácení útoku, ale podnikne další útočné činy, ne odůvodněné již pouze nut ností obrany, a kdo připadně se dá s útočníkem do vzájemné půtky, takže již u něj nejde o obranu, ale o vypořádání se s útočníkem. Pozn. SR: nyní jde o § 29 tr. zákoníku. – č. 26/1967

– Jde o nutnou obranu, odvrací-li napadený činem jinak trestným útok na těles nou integritu přímo mu hrozící proto, že se snažil odvrátit útok směřující proti tělesné integritě jiné osoby. – č. 7/1970

– K vykladu podmienok nutnej obrany.

U nutnej obrany sa nevyžaduje priemeranost obrany v zmysle úplnej úmernosti (proporcionality) medzi významom ohrozeného spoločenského vzťahu a vzťahu dotknutého obranou. Priemeranost obrany treba posúdiť so zreteľom na všetky okolnosti prípadu a na vybočenie z medzí nutnej obrany nemožno usúdit len z toho, že napadnutý sa bránil zbraňou proti neozbrojenému útočníkovi, vekově podstatne mladšiemu, fyzicky silnejšiemu a známemu svojou agresívnosťou. – č. 49/1970

– K posudzovaniu podmienok nutnej obrany.

Na vybočenie z medzí nutnej obrany v zmysle § 13 Tr. zák. nemožno usudzo vať len z toho, že napadnutý útočníka zranil a prípadne ho aj usmrtil, pričom sám neutrpel nijaké zranenie, ak tým odvracal útok priamo hroziaci alebo trva júci a takáto obrana nebola zrejme neprimeraná povahe a nebezpečnosti útoku.

Na nesplnenie podmienok nutnej obrany nemožno usudzovať ani z tej sku točnosti, že napadnutý sa nevyhol útoku inak než použitím obrany, pretože nikto nie je povinný ustupovať pred neoprávneným útokom na záujmy chrá nené trestným zákonom, ale má naopak právo použiť proti takémuto úto ku obranu, ktorá nie je zrejme neprimeraná povahe a nebezpečnosti útoku. Pozn. SR: nyní jde o § 29 tr. zákoníku; srov. poznámku shora k tomuto heslu. – č. 25/1976

– Jde o překročení mezí nutné obrany, jestliže se pachatel zpočátku brání způ sobem přiměřeným povaze a nebezpečnosti útoku směřujícímu proti zájmům chráněným trestním zákonem, ale po skončení útoku sám přejde do útoku s úmyslem vypořádat se s útočníkem, od něhož již nehrozí nebezpečí. Za následek způsobený v této fázi jednání je pachatel trestně odpovědný a ne může se dovolávat, že jednal v nutné obraně ve smyslu § 13 tr. zák. Pozn. SR: nyní jde o § 29 tr. zákoníku. – č. 18/1979

– O nutnú obranu ide aj vtedy, ak osoba činom inak trestným odvracia priamo hroziaci alebo trvajúci útok, ktorý je namierený proti telesnej integrite inej osoby.

Nutná obrana je prípustná aj proti útoku, ktorý smeruje proti domovej slobo de spôsobom uvedeným v § 238 ods. 1 Tr. zák. V takomto prípade trvá útok dovtedy, kým sa nepodarí útočníka, ktorý vnikol do domu alebo do bytu iné ho, z domu alebo z bytu vyhnať.

Proti konaniu v nutnej obrane nie je nutná obrana prípustná. Konanie útočníka, namierené proti osobe, ktorá koná v nutnej obrane, treba považovať za pokračovanie v útoku bez ohľadu na to, či útok bol od začiatku namierený voči osobe, ktorá koná v nutnej obrane, alebo voči inej osobe. Osoba, ktorá koná v nutnej obrane, je preto oprávnená prekonať aj tento pokračujúci útok vôči svojej osobe spôsobom, ktorý nie je zrejme neprimeraný povahe a ne bezpečnosti útoku. Pozn. SR: nyní jde o trestný čin porušování domovní svobody podle § 178 odst. 1 tr. zákoníku. – č. 9/1980

– K otázke primeranosti nutnej obrany v zmysle § 13 Tr. zák. z hľadiska použi tého prostriedku a z hľadiska škody spôsobenej útočníkovi.

Intenzita obrany a teda primeranosť obrany intenzite útoku nie je závislá od použitého prostriedku, ale od toho, ako ho brániaci sa použije.

Z hľadiska škody sa primeranosť obrany posudzuje porovnaním škody, ktorá bola spôsobená útočníkovi, a škody, ktorá hrozila záujmu chránenému Trestným zákonom. Aká škoda hrozila či škoda spôsobená útočníkovi nebola zrejme neprimeraná škode hroziacej z útoku sa posudzuje podľa objektív nych okolností prípadu i podľa predstáv brániaceho sa odôvodnených týmito objektívnymi okolnosťami. Od brániaceho sa nemožno žiadať, aby vyčkával a spoliehal sa na náhodu, že škoda, ktorá objektívne i podľa jeho predstavy z útoku hrozí, nenastane, a aby nepoužil primerané a dostupné prostriedky obrany, aby hroziaci útok znemožnil a útočníka zneškodnil. Pozn. SR: nyní jde o § 29 tr. zákoníku; srov. poznámku shora k tomuto heslu. – č. 41/1980

– K výkladu ustanovenia § 13 Tr. zák. o nutnej obrane.

Pri posudzovaní primera nosti obrany a útoku treba brať do úvahy intenzitu oboch akcií, ako aj škodu, ktorá hrozila z útoku, a škodu spôsobenú v obrane.

Škoda spôsobená v obrane môže byť väčšia ako škoda, ktorú útočník napad nutému spôsobil, alebo ktorá hrozila z jeho útoku; nesmie však byť medzi nimi zrejmý nepomer. Spravidla nepôjde z tohto hľadiska o prekročenie pri meranosti nutnej obrany, ak napadnutý pri odvracaní útoku ohrozujúceho jeho život, resp. z ktorého mu hrozí ťažká újma na zdraví, útočníka usmrtí. Skutočnosť, že si niekto pripraví na obranu proti hroziacemu a očakávanému útoku zbraň, nevylučuje záver, že ide o nutnú obranu. Pozn. SR: nyní jde o § 29 tr. zákoníku; srov. poznámku shora k tomuto heslu. – č. 19/1982

– Podmienky nutnej obrany podľa § 13 Tr. zák. sú splnené aj v prípade, že napadnutý zamýšľal použiť proti útoku iný, miernejší sposob obrany, než kto rý omylom skutočne použil, ak ani skutočne použitá obrana nie je zrejme neprimeraná povahe a nebezpečnosti útoku. Pozn. SR: nyní jde o § 29 tr. zákoníku; srov. poznámku shora k tomuto heslu. – č. 12/1983

– K výkladu podmienok nutnej obrany v zmysle § 13 Tr. zák.

Okolnosť, že brániaci prestal pred útočníkmi utekať, zostal stáť a začal sa trva júcemu úto ku brániť, nevylučuje možnosť splnenia všetkých podmienok nutnej obrany. Pozn. SR: nyní jde o §29 tr. zákoníku; srov. poznámku shora k tomuto heslu. – č. 8/1988

– Při užití důvodu vylučujícího protiprávnost podle § 13 tr. zák. o nutné obraně nemůže soud vycházet ze závěru, že útok ze strany poškozeného „velmi prav děpodobně neskončil“. Nelze-li tuto otázku provedenými důkazy zjistit zce la bezpečně, je nutno vycházet ze zásady in dubio pro reo a stran skončení či neskončení útoku na zájem chráněný trestním zákonem učinit závěr, že útok v době činu obviněné, která se mu bránila, trval.

Při hodnocení skutečností týkajících se trvání i nebezpečnosti útoku poško zeného vůči obviněné a jejím dětem z hlediska podmínek nutné obrany je třeba přihlížet i k psychickému stavu obviněné a k jejímu subjektivnímu ná hledu na trvání a nebezpečnost útoku. Pozn. SR: nyní jde o § 29 tr. zákoníku. – č. 36/1991

– Skutečnost, že pachatel jednal za podmínek nutné obrany ve smyslu ustano vení § 13 tr. zák., vylučuje trestnost činu již v době jeho spáchání. Soud po takovém závěru tedy nemůže užít zprošťujícího důvodu podle § 226 písm. e) tr. ř. o zániku trestnosti; musí obviněného zprostit obžaloby podle § 226 písm. b) tr. ř. proto, že skutek není trestným činem. Pozn. SR: nyní jde o § 29 tr. zákoníku. – č. 36/1992

– Podmínkou trestnosti jednání, které je překročením mezí nutné obrany (§ 13 tr. zák.), např. proto, že útok, proti kterému je obrana zaměřená, již netrvá, je také zavinění vztahující se na tuto skutečnost. V takových případech je třeba také důsledně zjišťovat, zda šlo o úmyslné nebo nedbalostní překročení mezí nutné ob rany, a přihlížet přitom i k rozrušení obránce vyvolanému útokem. Pozn. SR: nyní jde o § 29 tr. zákoníku. – č. 16/1994 – I

– Samotná skutečnost, že obránce použije proti neozbrojenému útočníkovi zbraně, neznamená, že jde o obranu zcela zjevně nepřiměřenou způsobu útoku.

Podmínkou ustanovení § 13 tr. zák., o nutné obraně, není skutečnost, že útok nebylo možno odvrátit ji nak. Obránce není povinen ustupovat před neoprávněným přímo hrozícím nebo trvajícím útokem na zá jem chráněný trestním zákonem. Pozn. SR: nyní jde o § 29 tr. zákoníku. – č. 47/1995

– Podmínky nutné obrany ve smyslu ustanovení § 13 tr. zák. mohou být splněny i v případě, kdy oprávněný uživatel domu nutí jiného jednáním, které by jinak bylo trestným činem, např. pohrůžkou násilí, aby odešel z místa, které požívá ochrany domovní svobody a na němž ne oprávněně setrvává. Pozn. SR: nyní jde o § 29 tr. zákoníku. – č. 47/1997

– V závislosti na konkrétních okolnostech případu není vyloučeno posoudit jako stav nutné obra ny jednání osoby, která reaguje na fyzický útok neozbrojeného pachatele opakovaným použi tím střelné zbraně, přičemž dojde k usmrcení útočníka. – č. 14/1999

– Zaměstnanec bezpečnostní služby může omezit osobní svobodu jiného při splnění podmínek § 76 odst. 2 tr. ř., tj. jde-li o osobu, která byla přistižena při trestném činu nebo bezprostředně poté.

Zákrok zaměstnance bezpečnostní služby vůči osobě, která není podezřelá ze spáchání trestného činu, spočívající v omezení její osobní svobody, ne lze pokládat za oprávněný, ani když jej provede na žádost orgánů Policie České republiky o zadržení této osoby pro účely plnění jejich jiných úkolů. Okolnost, že zaměstnanec bezpečnostní služby takto jednal na žádost Policie České republiky, nemá význam pro posouzení oprávněnosti jeho zákroku, a proto mohou být splněny podmínky nutné obrany ve smyslu § 13 tr. zák., pokud osoba, jíž tento zaměstnanec neoprávněně brání v užívání osobní svo body, užije násilí k překonání odporu toho, kdo omezuje její osobní svobodu. Oprávněnost nutné obrany je v takovém případě založena na tom, že uvedená osoba odvrací útok na zájem chráněný trestním zákonem, konkrétně na zájem společnosti na ochraně osobní svobody. Pozn. SR: nyní § 29 tr. zákoníku. – č. 25/2007

– Útok vedený házením kamenů s cílem zasáhnout a zranit napadenou osobu je útokem se zbraní ve smyslu ustanovení § 89 odst. 5 tr. zák.

Jestliže byl útok vůči napadenému veden ze strany útočníka opakovaným házením kamenů sice z větší vzdálenosti, avšak takovou intenzitou a tak vel kými kameny, že mu hrozilo způsobení i závažného zranění, přičemž tento útok stále trval, nejde o vybočení z mezí nutné obrany podle § 13 tr. zák., pokud napadený jako jediného účinného prostředku k odvrácení takového útoku použil střelné zbraně tak, že vystřelil ve směru na útočníka, kterého za sáhl a způsobil mu smrtelné zranění, zvláště když tomu předcházelo několik ne účinných výstražných výstřelů. Pozn. SR: nyní jde o § 29 tr. zákoníku. K útoku se zbraní viz § 118 tr. zákoníku. – č. 48/2007

– Nutná obrana je vyloučena z důvodu tzv. intenzivního excesu tehdy, když čin obránce zcela jasně, očividně a nepochybně neodpovídá všem rozhodným okolnostem charakterizujícím způsob útoku. Podle ustanovení § 13 tr. zák. nesmí být nutná obrana ve vztahu ke způsobu útoku zcela zjevně nepřiměřená, tudíž může být nepřiměřená nebo zjevně nepřiměřená.

Pro jednání v nutné obraně není podstatná tzv. subsidiarita, tj. nevyžaduje se, aby se obránce snažil vyhnout hrozícímu nebo již probíhajícímu útoku nebo aby použil nejdříve mírnější způsoby obrany a jejich intenzitu případně stupňoval až podle způsobu útoku. Proto intenzivní exces z mezí nutné obrany nelze spatřovat jen v tom, že napadená osoba se útoku nevyhnula útěkem, i když byl útěk možný, anebo že nezvolila mírnější možnou obranu, pokud použitou (intenzivnější) obranu ještě nelze považovat za zcela zjevně nepřiměřenou způsobu útoku.

V případě excesu z mezí nutné obrany je podmínkou trestní odpovědnosti obránce nejen zaviněné překročení mezí nutné obrany, ale jeho zavinění se musí vztahovat též ke znakům příslušné skutkové podstaty, kterou tím naplnil, přičemž nemusí jít o stejnou formu zavinění. Pozn. SR: nyní § 29 tr. zákoníku. – č. 20/2008

– Instalace a použití automatického obranného zařízení, jehož účelem je odvrátit možný nebo předpokládaný budoucí útok na zájem chráněný trestním zákonem na určitém místě bez součinnosti obránce (např. nástražné systémy, samostříly, zapojení elektrického proudu do mříží či kovového oplocení nemovitosti), samo o sobě nevylučuje naplnění podmínek nutné obrany podle § 13 tr. zák.

K tomu, aby byly splněny podmínky nutné obrany v případě použití automatického obranného zařízení zejména v podobě nástražného systému, který se automaticky uvede v činnost po vniknutí útočníka do chráněného objektu, musí být zabezpečeno, aby se aktivovalo jen proti přímo hrozícímu či trvajícímu útoku na zájem chráněný trestním zákonem a aby jeho účinnost nebyla zcela zjevně nepřiměřená způsobu útoku.

Při zaviněném nedodržení podmínek nutné obrany tím, kdo jej instaloval a odpovídá za jeho provoz, přichází v úvahu jeho odpovědnost za trestný čin spáchaný zpravidla z nedbalosti. Pozn. SR: nyní § 29 tr. zákoníku. – č. 12/2010

– Skutečnost, že bránící se jednal v afektu vzteku, nevylučuje splnění podmínek nutné obrany podle § 13 tr. zák. Pozn. SR: nyní § 29 tr. zákoníku. – č. 13/2010

– viz Násilí proti úřední osobě a vyhrožování s cílem působit na úřední osobu – č. 55/1977

– viz Řízení o odvolání – č. 57/1998

O

Obecné ohrožení

– Spôsoby vyvolania všeobecného nebezpečenstva uvádza ako príklad ustanovenie § 179 ods. 1 Tr. zák. Všeobecné nebezpečenstvo nastáva vtedy, ak hrozí ľuďom bezprostredne a konkrétne nebezpečenstvo smrti alebo ťažkej ujmy na zdraví alebo cudziemu majetku škoda veľkého rozsahu. Škoda veľ kého rozsahu musí zodpovedať škode, aká môže vzniknúť požiarom, povodňou, výbuchom apod., tj. škoda okolo 100 000 Kč. Ustanovenie § 224 Tr. zák. chránia spoločenské záujmy obsiahnuté už v usta novení § 180 ods. 2 písm. a) a c) a ods. 3 Tr. zák.; ustanovenie § 180 ods. 2 písm. a) a ods. 3 Tr. zák. je preto v pomere k ustanoveniu § 224 Tr. zák. ustanovením špe ciálnym. Pozn. SR: nyní jde trestný čin obecného ohrožení podle § 272 odst. 1 tr. zákoníku a o vztah trestných činů obecného ohrožení z nedbalosti podle § 273 tr. zákoníku a ublížení na zdraví podle § 143 a § 147 tr. zákoníku. Srov. § 138 odst. 1 tr. zákoníku; vyžaduje se škoda ve výši nejméně 5 mil. Kč. – č. 3/1963

– Podmienkou trestnej zodpovednosti podľa § 180 ods. 4 Tr. zák. je, aby pácha teľ porušením dôležitej povinnosti nielen spôsobil smrť viac osôb, ale súčas ne aby okolnosti, za ktorých sa tak stalo, podstatne zvyšovali stupeň nebez pečnosti tohto činu pre spoločnosť v zmysle § 88 Tr. zák. Ťažké následky samy o sebe by ešte k takýmto záverom nepostačovali, keby miera zavinenia páchateľa bola veľmi nízka. Preto pri posudzovaní konkrétneho konania pá chateľa treba predovšetkým vychádzať z toho, či existuje taká okolnosť, ktorá by svojou závažnosťou podstatne zvyšovala stupeň nebezpečnosti činu pre spoločnosť, čoho základným predpokladom je správne a úplné skutkové zis tenie. Pozn. SR: nyní jde o posouzení činu podle § 273 odst. 4 tr. zákoníku, srov. však jeho znění – postačí smrt jen jedné osoby. Tr. zákoník nepřevzal ustanovení § 88, resp. § 88 odst. 1 tr. zák., takže nedostatek materiální podmínky pro použití vyšší trestní sazby lze případně zohlednit v rámci ustanovení o mimořádném snížení trestu odnětí svobody; srov. § 58 odst. 1 tr. zákoníku, nikoliv však v rovině viny pachatele. – č. 11/1963

– Trestný čin obecného ohrožení způsobením nebezpečí škody velkého rozsa hu na cizím majetku předpokládá, aby škoda hrozila cizímu majetku, tedy majetku, který nenáleží obžalovanému nebo alespoň nenáleží mu výlučně (je třeba spoluvlastníkem), přičemž škodou velkého rozsahu je škoda, která zpra vidla vznikne povodní, požárem, explozí apod. – č. 20/1963

– Obecné nebezpečí podle § 180 tr. zák. (§ 179 a § 95 tr. zák.) nastane tehdy, vznikne-li situace, která svou povahou, rozsahem a intenzitou ohrožení se rovná nebezpečí požáru, povodně, výbuchu apod., tedy hrozí-li lidem bez prostřední nebezpečí smrti, těžké újmy na zdraví, nebo škody velkého rozsa hu na cizím majetku.

Nejde tedy o obecné nebezpečí, jestliže určité zařízení v provozu podniku, v tomto případě nájezdová rampa k drtiči strusky, není sice náležitě udržová no z hlediska bezpečnosti práce, je však jinak provozuschopné a jeho stav nevytváří pro řidiče aut při zachování nutné opatrnosti, vyplývající již z povahy provozu, bezprostředně hrozící nebezpečí, jak to předpokládají shora citovaná zákonná ustanovení. Pozn. SR: nyní srov. ustanovení § 272, § 273 a § 311 odst. 1 písm. g) tr. zákoníku. – č. 10/1965

– Porucha v zákoně uvedeného rozsahu u trestného činu obecného ohrožení podle § 180 tr. zák. sice nemusí vůbec vzniknout, avšak aby byl naplněn objektivní znak trestného činu (obecně nebezpečný následek) – musí bez prostředně hrozit. Pro stav obecného ohrožení je typické přiblížení k poruše (konkrétní nebezpečí) a dále určitá živelnost a neovladatelnost průbě hu událostí, při nichž porucha často závisí na nahodilých, z vlivu pachatele se vymykajících okolnostech; nestačí tedy, když pachatelovým jednáním byla vytvořena pouze taková situace, z níž by obecně nebezpečný následek za určitých okolností a splnění ještě dalších podmínek teprve mohl vzniknout. Pozn. SR: nyní jde o § 273 tr. zákoníku. – č. I/1966

– I. Okolnosti podmiňující použití vyšší trestní sazby podle § 180 odst. 3 písm. b) tr. zák. předpokládají, že činem uvedeným v § 180 odst. 2 písm. b) tr. zák. byla způsobena těžká újma na zdraví nebo smrt jedné nebo nejvýše dvou osob a podle § 180 odst. 4 tr. zák., že takovým činem byla způsobena těžká újma na zdraví nebo smrt nejméně tří osob.

II. K výkladu ustanovení § 88 tr. zák. Pozn. SR: nyní však srov. pozměněné znění § 273 odst. 2 písm. b), odst. 3 písm. a) a odst. 4 tr. zákoníku, které činí právní názor judikátu nepoužitelný ve vztahu k okolnosti usmrcení více osob, neboť za těchto okolností postačí i usmrcení jen jedné osoby. Dále srov. § 58 odst. 1 tr. zákoníku, neboť tr. zákoník nepřevzal ustanovení § 88 odst. 1 (§ 88) tr. zák., takže nedostatek materiální podmínky pro použití vyšší trestní sazby lze zohlednit jen v rámci ustanovení o mimořádném snížení trestu odnětí svobody. – č. 2/1967

– I. K výkladu znaků trestného činu obecného ohrožení podle § 180 tr. zák.

II. Způsobení značné škody, příp. škody velkého rozsahu je těžším násled kem ve smyslu § 180 odst. 2 písm. c), příp. § 180 odst. 3 písm. a) tr. zák. jen tehdy, je-li následkem obecného ohrožení (arg. „takovým činem“). Nemůže proto časově předcházet, nýbrž následovat vzniku okolností, tvoří cích obecné ohrožení.

III. Do rozsahu takto způsobené škody je třeba zahrnovat náklady, vynaložené účelně na odvrácení hrozícího nebezpečí i na nápravu škodlivých následků. Pozn. SR: nyní srov. § 273 odst. 2 písm. c) a odst. 3 písm. b) tr. zákoníku. – č. 27/1967

– I. Ke spáchání trestného činu podle § 201 tr. zák. stačí po objektivní stránce, aby jednáním pachatele po požití alkoholických nápojů vznikla možnost ohrožení života nebo zdraví lidí nebo značné škody na majetku. Naproti tomu u trestného činu obecného ohrožení podle § 180 odst. 1 tr. zák. se vyža duje, aby obecné nebezpečí, tj. nebezpečí smrti lidí nebo jejich těžké újmy na zdraví anebo nebezpečí škody velkého rozsahu, z jednání pachatele již hrozilo.

II. K podmínkám obecného ohrožení při řízení autobusu řidičem, který je pod vlivem alkoholu. Pozn. SR: nyní jde o rozlišení trestných činů ohrožení pod vlivem návykové látky podle § 274 a obecného ohrožení z nedbalosti podle § 273 tr. zákoníku. – č. 62/1967

– Obecné nebezpečí ve smyslu § 180 odst. 1 tr. zák. není způsobeno již pouhým řízením autobusu obsazeného cestujícími opilým řidičem, nýbrž až tehdy, hrozila-li v důsledku opilosti řidiče bezprostředně havárie nebo došlo-li při takové jízdě sutečně k havárii. V tom případě bylo způsobeno obecné nebez pečí i tehdy, nebyl-li nikdo z cestujících zraněn nebo nebyla-li ani způsobena věcná škoda. Pozn. SR: nyní jde o otázku posouzení činu podle § 273 tr. zákoníku. – č. 5/1969

– Znak „nebezpečí škody velkého rozsahu na cizím majetku“ u trestného činu obecného ohrožení podle § 179 odst. 1 tr. zák. musí být prokázán a nestačí proto, že došlo ke škodě na cizím majetku v důsledku obecně nebezpečné ho jednání (způsobení požáru, povodně apod.), aniž bylo zjištěno, že škoda, která z takového jednání konkrétně hrozila, byla velkého rozsahu. Pozn. SR: nyní jde o § 272 tr. zákoníku. – č. 47/1970 – I

– Jestliže pachatel úmyslně vydá lidi v nebezpečí smrti anebo těžké újmy na zdraví v úmyslu usmrtit jiného, tedy úmyslně vyvolá obecné nebezpečí za okolnosti podmiňující použití vyšší trestní sazby podle § 179 odst. 3 písm. a) tr. zák. zaviněné úmyslně, dopustí se trestného činu obecného ohrožení po dle § 179 odst. 1 a odst. 3 písm. a) tr. zák. a nikoli trestného činu vraždy po dle § 219 tr. zák. V takovém případě je trestný čin obecného ohrožení podle § 179 odst. 1 a odst. 3 písm. a) tr. zák. vůči trestnému činu vraždy podle § 219 tr. zák. ve vztahu speciality, a jednočinný souběh těchto trestných činů je tedy vyloučen. Pozn. SR: nyní jde o rozlišení trestných činů vraždy podle § 140 tr. zákoníku a obecného ohrožení podle § 272 odst. 3 písm. a) tr. zákoníku. – č. 43/1974

– Znaky skutkovej podstaty trestného činu všeobecného ohrozenia podľa § 180 ods. 1 Tr. zák. sú naplnené aj vtedy, keď páchateľ svojím nedbanlivým kona ním (rozumie sa aj opomenutie – § 89 ods. 2 Tr. zák.) zvyšuje všeobecné nebezpečenstvo (§ 179 ods. 1 Tr. zák.) alebo sťažuje jeho odvrátenie alebo zmier nenie. Zo znenia tohto zákonného ustanovenia vyplýva, že predpokla daný následok, zvýšenie všeobecného nebezpečenstva alebo sťaženie jeho odvrátenia alebo zmiernenia, môže nastať iba v čase, keď všeobecné nebez pečenstvo (napr. vyvolané požiarom) už existuje. Nie je však rozhodujúce, či sa konanie páchateľa, ktoré takýto následok privodilo, uskutečnilo pred vzni kom všeobecného nebezpečenstva alebo až po jeho vzniku, pokiaľ je medzi takýmto konaním a uvedeným následkom príčinný vzťah a pokiaľ subjektív na stránka konania páchateľa pokrýva aj možnosť tohto následku. Pozn. SR: nyní jde o § 273 odst. 1 al. 2 tr. zákoníku a opomenutí podle § 112 tr. zákoníku. – č. 44/1979

– Pre stav všeobecného nebezpečenstva v zmysle § 180 ods. 1 Tr. zák. sa vyža duje, aby z konania páchateľa (§ 89 ods. 2 Tr. zák.) bezprostredne hrozilo konkrétne nebezpečenstvo smrti alebo ťažkej ujmy na zdraví väčšiemu počtu ľudí alebo nebezpečenstvo vzniku škody veľkého rozsahu na cudzom majet ku. Takýto stav nespôsobuje bez ďalšieho konanie spočívajúce v zanedbaní pedagogického dozoru po určitý čas nad skupinou žiakov ZDŠ ovládajúcich plávanie pri plaveckom výcviku v bazéne určenom pre plavcov. Pozn. SR: nyní jde o § 273 odst. 1 tr. zákoníku a opomenutí podle § 112 tr. zákoníku. – č. 24/1982

– Vydáním lidí v nebezpečí smrti nebo těžké újmy na zdraví ve smyslu znaků trestného činu obecného ohrožení podle § 179 odst. 1 tr. zák. se rozumí tako vé ohrožení nejméně sedmi osob. Pozn. SR: nyní jde o § 272 tr. zákoníku. – č. 39/1982

– Při zjišťování, zda je naplněn znak skutkové podstaty trestného činu obecné ho ohrožení podle § 179 odst. 1 tr. zák. „vydání cizího majetku v nebezpečí škody velkého rozsahu“, je třeba vycházet ze skutečné hodnoty cizího majet ku, který byl bezprostředně ohrožen požárem nebo jinou obecně nebezpeč nou událostí vyvolanou pachatelem. Naproti tomu má-li obecně nebezpečné jednání pachatele za následek způsobení „škody velkého rozsahu“, tj. těžší následek, který je okolností podmiňující použití vyšší trestní sazby podle § 179 odst. 2 písm. c) tr. zák., je třeba zahrnout do rozsahu způsobené škody vedle skutečné hodnoty zničeného majetku či škody skutečně vzniklé na cizím majetku i případné další škodlivé majetkové následky, které vznikly v příčinné souvislosti s požárem nebo jinou obecně nebezpečnou událostí, např. účelně vynaložené náklady na odstranění následků požárů apod. Přitom tyto následky musí být pachatelem zaviněny alespoň z nedbalosti [§ 6 písm. a) tr. zák.]. Pozn. SR: nyní jde o § 272 odst. 1 a odst. 2 písm. c) tr. zákoníku a zavinění k okolnosti zvlášť přitěžující ve smyslu § 17 tr. zákoníku. – č. 4/1984

– K naplnění znaků pokusu trestného činu obecného ohrožení podle § 8 odst. 1 a § 179 odst. 1 a odst. 3 písm. a) tr. zák. postačí, za předpokladu, že základní skutko vá podstata je naplněna vydáním cizího majetku v nebezpečí škody velkého rozsahu, aby úmysl pachatele obecně nebezpečného jednání směřoval k usmr cení i jen jedné osoby. Toto ustanovení je pak speciální ve vztahu k ustanove ní o pokusu trestného činu vraždy podle § 8 odst. 1 a § 219 tr. zák., takže jednočinný souběh s tímto trestným činem je vyloučen. Pozn. SR: nyní jde o rozlišení trestných činů obecného ohrožení podle § 272 odst. 3 písm. a) tr. zákoníku a vraždy podle § 140 tr. zákoníku; srov. ustanovení § 21 tr. zákoníku o pokusu trestného činu. – č. 44/1984

– K výkladu pojmu „jiné podobné nebezpečné jednání“ v ustanovení § 179 odst. 1 tr. zák. (§ 180 odst. 1 tr. zák.).

Jestliže řidič osobního motorového vozidla porušením předpisů silničního provozu zaviní střet s jiným, rovněž plně neobsazeným osobním motorovým vozidlem, a jestliže v důsledku to hoto střetu se vozidlo stane neovladatelným, dostane se na chodník a tam usmrtí dvě osoby, těžce zraní tři osoby a dalších pět osob zraní lehce, obecně nebezpečný následek nebyl způsoben obecně nebezpečným jednáním a nejde tedy o trestný čin obecného ohrožení podle § 180 tr. zák., ale o trestný čin ublížení na zdraví podle § 224 tr. zák. Pozn. SR: nyní jde o rozlišení trestných činů podle § 273 a § 143 a § 147 tr. zákoníku. – č. 45/1984

– Pro stav obecného nebezpečí ve smyslu § 179 a § 180 tr. zák. je typické nejen přiblížení se k poruše, tj. bezprostřední, konkrétní hrozba jejího vzniku, ale také určitá živelnost a neovladatelnost průběhu vyvolané události, kdy vznik poruchy na zákonem chráněném zájmu není závislý jen na jednání pachatele, ale především na nahodilých okolnostech. Pozn. SR: nyní srov. ustanovení § 272 a § 273 tr. zákoníku. – č. 12/1988

– Znak opetovného spáchania trestného činu podla § 179 ods. 2 písm. b) Tr. zák. nie je daný, ak ide len o jeden pokračovací trestný čin.

Pokus trestného činu všeobecného ohrozenia podľa § 179 Tr. zák. je možný, a to napr. ak páchateľ použije na jeho spáchanie nespôsobilý prostriedok. Pozn. SR: nyní srov. ustanovení § 272 odst. 2 písm. b) tr. zákoníku. – č . 12/1991

– Jestliže povinnost obviněného vykonávat jako předseda představenstva akcio vé společnosti svou působnost s péčí řádného hospodáře ve smyslu § 194 odst. 5 věty první obch. zák. spočívá též v provádění kontroly, zda osoba, kterou představenstvo této akciové společnosti pověřilo provedením staveb ních prací, postupuje na základě stavebního povolení, projektové dokumen tace a s náležitým zajištěním realizace stavby oprávněnou osobou, a dojde-li i v důsledku vědomého neplnění této povinnosti ke zřícení stavby a ke škodě velkého rozsahu, naplní tím znaky trestného činu obecného ohrožení podle § 180 odst. 1, odst. 2 písm. b) a odst. 3 písm. a) tr. zák., neboť z nedbalosti způ sobí obecné nebezpečí porušením důležité povinnosti vyplývající z jeho funk ce předsedy představenstva akciové společnosti. Pozn. SR: nyní jde o § 273 odst. 1, odst. 2 písm. b) a odst. 3 písm. b) tr. zákoníku. – č. 18/2006 – I

– Akcionáře, a to i když je stoprocentním akcionářem, nelze ztotožňovat s akcio vou společností jako právnickou osobou coby poškozeným v trestním řízení, neboť jde o dva odlišné subjekty.

Jestliže obviněný, který je předsedou představenstva a stoprocentním akcio nářem způsobil trestným činem škodu akciové společnosti (srov. § 154 a násl. obch. zák.), nevznikla tím škoda současně obviněnému, jakožto jejímu akcio náři, protože majetek akciové společnosti jako právnické osoby je pro něj majetkem cizím, ale vznikla škoda pouze akciové společnosti. Za způsobení takové škody lze dovozovat trestní odpovědnost obviněného a stejně tak mu lze uložit povinnost ji nahradit (srov. též § 194 odst. 5 věta třetí obch. zák.). – č. 18/2006 – II

– Za obecné nebezpečí se považuje jednání pachatele, který ve stavu opilosti, jenž vylučoval jeho schopnost bezpečně řídit motorové vozidlo (v jeho krvi bylo v době jízdy více jak dvě promile alkoholu), řídil po pozemní komunikaci těžkou a rozměrnou jízdní soupravu (nákladní automobil s návěsem), přičemž pro způsob jeho jízdy, a to zčásti uskutečněné i po dálnici, byl charakteristický prvek živelnosti a neovladatelnosti spočívající v tom, že se soupravou se pohyboval přes oba jízdní pruhy, nebyl schopen udržet přímý směr jízdy, několikrát vyjel mimo vozovku a narazil do svodidel, jel v protisměru apod., takže z jeho jízdy hrozilo konkrétně a bezprostředně nebezpečí pro zájmy chráněné zákonem, neboť došlo též ke kolizím s jinými účastníky silničního provozu, a jen nahodilé, na jednání pachatele nezávislé okolnosti (např. pohotová reakce jiných řidičů, kteří se vyhnuli přímému střetu s vozidlem řízeným pachatelem) zabránily vzniku poruchy na těchto chráněných zájmech, když takové jednání pachatele lze pokládat za „jiné podobné nebezpečné jednání“ ve smyslu ustanovení § 179 odst. 1 tr. zák. Pozn. SR: nyní srov. ustanovení § 272 odst. 1 tr. zákoníku. – č. 33/2009

– Trestný čin ohrožení a poškození životního prostředí podle § 181b tr. zák. lze spáchat jen takovým poškozením životního prostředí, které odpovídá jeho legální definici podle § 181a odst. 1 tr. zák. a k němuž došlo porušením předpisů o ochraně životního prostředí nebo předpisů o ochraně a využívání přírodních zdrojů. Nestačí zde porušení jen jiných právních předpisů (např. zák. č. 361/2000 Sb., o silničním provozu, ve znění pozdějších předpisů), i kdyby v jeho důsledku došlo ke znečištění nebo jinému poškození půdy, vody, ovzduší, lesa nebo jiné složky životního prostředí (např. k úniku přepravovaných pohonných hmot do půdy a vodního toku po havárii nákladního automobilu z důvodu nepřiměřené rychlosti).

Podle okolností však není vyloučeno posoudit takové porušení jiného právního předpisu jako obecně nebezpečné jednání ve smyslu § 180 odst. 1 tr. zák. o trestném činu obecného ohrožení. Pozn. SR: nyní jde o rozlišení trestných činů obecného ohrožení z nedbalosti podle § 273 odst. 1 tr. zákoníku a poškození a ohrožení životního prostředí z nedbalosti podle § 294 tr. zákoníku. – č. 53/2009

– viz Doprava – č. 7/979, 8/1979, 47/1983, 48/1983 a 32/1989

– viz Opětovné spáchání trestného činu – č. 12/1991

– viz Příčinný vztah – č. 47/1970 – II

– viz Příslušnost soudu – č. 55/1981

Obecně prospěšné práce

– Pojmem „stanovená doba“ se pro účely výkonu trestu obecně prospěšných prací (§ 45a odst. 4 tr. zák.) rozumí konkrétní časové vymezení (harmonogram) provádění výkonu tohoto trestu příslušným obecním úřadem v rámci projednání podmínek jeho výkonu s odsouzeným (§ 336 odst. 2 tr. ř.). Při vymezení této doby postupuje přitom obecní úřad tak, aby odsouzený mohl vykonat uložený trest nejpozději do jednoho roku ode dne, kdy soud nařídil jeho výkon. Jen v případě, že odsouzenému není při projednání podmínek výkonu trestu obecně prospěšných prací takto vymezena doba jeho provádění, je touto „stanovenou dobou“ lhůta jednoho roku uvedená v § 45a odst. 3 tr. zák. Pozn. SR: nyní srov. ustanovení § 65 odst. 1 tr. zákoníku. – č. 50/1999 – I

– Jestliže odsouzený, aniž mu v tom něco závažného bránilo, přes výzvy příslušného orgánu ne začal v určené lhůtě vykonávat trest obecně prospěšných prací, je zřejmé, že ve stanovené do bě zaviněně nevykonal uložený trest a jsou tak splněny podmínky pro řízení o přeměně tohoto trestu v trest odnětí svobody. V takovém případě je nerozhodné, že zákonná roční lhůta stano vená pro výkon tohoto trestu dosud neuplynula. – č. 50/1999 – II

– Zahájení řízení o přeměně trestu obecně prospěšných prací nebo jeho zbytku v trest odnětí svo body (§ 45a odst. 4 tr. zák. a § 340b tr. ř.), popř. i nepravomocné rozhodnutí o této přeměně, ne ní samo o sobě překážkou pro pokračování ve výkonu trestu obecně prospěšných prací. Je pro to povinností soudu v tomto řízení vždy zjišťovat, zda a v jakém rozsahu odsouzený ke dni roz hodnutí vykonal uložený trest obecně prospěšných prací. Pozn. SR: nyní srov. ustanovení § 65 odst. 2 tr. zákoníku. – č. 50/1999 – III

– Rozhodnutí soudu o přeměně trestu obecně prospěšných prací v trest odnětí svobody je třeba doručit příslušnému obecnímu úřadu. Pokud odsouzený vykonal trest obecně prospěšných pra cí až poté, co bylo pravomocně rozhodnuto o jeho přeměně v trest odnětí svobody, je nutné rozhodnout podle analogie § 38 odst. 2 tr. zák. o započítání vykonaného trestu obecně prospěš ných prací do již přeměněného trestu odnětí svobody, a to tak, že i jen započaté dvě hodiny vy konaného trestu obecně prospěšných prací se počítají za jeden den odnětí svobody. Pozn. SR: nyní srov. ustanovení § 92 odst. 2 tr. zákoníku o zápočtu trestu a v § 65 odst. 2 tr. zákoníku nově stanovený klíč přepočtu nevykonaného trestu obecně prospěšných prací (jeho zbytku) v nepodmíněný trest odnětí svobody (každá i jen započatá jedna hodina nevykonaného trestu obecně prospěšných prací se počítá za jeden den odnětí svobody). – č. 50/1999 – IV

– Ze samotné systematiky druhů trestů uvedené v § 27 tr. zák. nelze dovodit, že trest obecně prospěšných prací by bylo možno obecně pokládat za mírnější trest než trest odnětí svobody, jehož výkon byl podmíněně odložen (srov. č. 56/1997 Sb. rozh. tr.). Pozn. SR: nyní srov. ustanovení § 52 tr. zákoníku obsahující jednotlivé druhy trestů a jejich systematiku. – č. 41/2002 – II

– Není vyloučeno uložení trestu obecně prospěšných prací v takové výši, že uložený počet hodin tohoto trestu činí z pohledu případné jeho přeměny v trest odnětí svobody (§ 45a odst. 4 tr. zák.) méně, než je dolní hranice trest ní sazby stanovené pro příslušný trestný čin, pokud jsou při ukládání trestu splněny podmínky vymezené zejména v ustanoveních § 23 odst. 1, § 31 odst. 1 a § 45a tr. zák. Pozn. SR: nyní srov. ustanovení § 65 odst. 2, § 37 a § 39 tr. zákoníku. – č. 41/2002 – III

– Je-li za trestný čin, jehož horní hranice sazby trestu odnětí svobody stanovená ve zvláštní části trestního zákona činí 6 měsíců, ukládán trest obecně prospěšných prací (§ 45 odst. 1 tr. zák.), může být jeho výměra stanovena jen tak, aby po případné přeměně celého nevykonaného trestu obecně prospěšných prací v trest odnětí svobody nebyla po přepočtu podle § 45a odst. 4 tr. zák. překročena uvedená maximální výměra trestu odnětí svobody. Pozn. SR: nyní srov. ustanovení § 63 odst. 1 a § 65 odst. 2 tr. zákoníku. – č. 9/2008

– II. Pokud trest obecně prospěšných prací ještě nebyl zcela vykonán, odsouzený může zavdat příčinu k jeho přeměně v trest odnětí svobody buď tím, že nevede řádný život, nebo tím, že zaviněně nevykoná tento trest ve stanovené době (§ 45a odst. 4 tr. zák.). Důvodem k přeměně mohou být obě tyto okolnosti současně, avšak postačí existence kterékoliv z nich. Jestliže lze učinit závěr, že odsouzený nevedl v době od odsouzení do skončení výkonu trestu obecně prospěšných prací řádný život, je na místě přeměnit tento trest (nebo jeho nevykonaný zbytek) v trest odnětí svobody, a to bez ohledu na skutečnost, zda u odsouzeného nastala taková změna jeho zdravotního stavu, která by jinak odůvodňovala rozhodnutí o upuštění od výkonu trestu obecně prospěšných prací (§ 340a odst. I tr. ř.). Pozn. SR: nyní srov. ustanovení § 65 odst. 2 tr. zákoníku, jakož i výjimečnou možnost ponechat tento trest v platnosti nebo prodloužit dobu jeho výkonu za splnění podmínek uvedených v § 65 odst. 3 tr. zákoníku. – č. 42/2008 – II

– viz Vykonávací řízení – č. 2/2005 – I, II

– viz Započítání vazby – č. 23/2008

Obhájce

– Obhájce obviněného nelze považovat za osobu oprávněnou podat proti roz hodnutí opravný prostředek ve smyslu ustanovení § 63 odst. 1 písm. b) tr. ř. Stačí mu proto doručit opis rozsudku způsobem uvedeným v § 62 odst. 3 tr. ř. (to se však netýká obhájce obviněného v řízení proti uprchlému a obhájce zemřelého obviněného). Pozn. SR: právní názor lze použít i nyní – srov. doručování podle § 63 tr. ř. a § 64 odst. 1 písm. b) tr. ř. – č. 20/1973 – I

– Len obhajca zvolený podľa § 37 Tr. por. alebo ustanovený podľa § 38 Tr. por. má práva a povinnosti uvedené v § 41 Tr. por. – č. 34/1975

– Oprávnění obhájce mladistvého podat v jeho prospěch odvolání trvá do doby, než mladistvý dovrší osmnáctý rok věku, popř. než nabude zletilosti uzavře ním manželství (§ 8 odst. 2 obč. zák.). Tomuto oprávnění nebrání okolnost, že se mladistvý odvolání vzdal. – č. 7/1976

– Nebylo-li zmocnění obhájce při jeho zvolení nebo ustanovení nebo v dalším průběhu trestního řízení vymezeno jinak, vztahuje se i na trestní stíhání pro trestné činy, ohledně nichž bylo řízení podle § 23 odst. 1 tr. ř. vyloučeno ze společného řízení k samostatnému projednání a rozhodnutí (§ 41 odst. 5 tr. ř.). – č. 29/1984

– Postup podľa § 38 odst. 1 Tr. por. platí i pre konanie proti mladistvým a nemožno ho ani v záujme urýchlenia trestného konania obchádzať. Orgány činné v trestnom konaní sú povinné najprv určiť mladistvému lehotu na zvo lenie obhajcu, a až keď uplynie táto lehota márne, požiadajú o ustanovenie obhajcu. – č. 17/1985 (s. 197)

– Nemožno označiť za správny taký postup orgánov prípravného konania, keď sa uskutoční výsluch mladistvého za účasti prizvaného obhajcu, ktorého si mladistvý alebo jeho zákonný zástupca nezvolili (resp. iná oprávnená oso ba podľa § 37 ods. 1 Tr. por.), ani nebol ustanovený podľa § 38 ods. 1 Tr. por. – č. 39/1989 (s. 189)

– Oznámí-li obhájce vyšetřovateli ( nyní policejnímu orgánu ), že se chce účastnit všech vyšetřovacích úkonů (§ 165 odst. 4 tr. ř.), je vyšetřovatel povinen sdělit mu včas dobu a místo každého vyšetřovacího úkonu, nejde-li o úkon neodkladný, a to bez ohledu na to, zda úkon provede sám nebo požádá o jeho provedení dožádaný orgán přípravného řízení.

Je porušením práva obviněného na obhajobu (§ 2 odst. 13 a § 165 odst. 1 tr. ř.), pokud je v přípravném řízení doplňováno vyšetřování výslechem svědka, aniž byl obhájce předem uvědoměn o době a místu konání výslechu, ačkoliv po žádal vyšetřovatele o účast na vyšetřovacích úkonech. Taková vada je důvo dem pro postup podle § 188 odst. 1 písm. e) tr. ř., jestliže jsou jí postiženy úkony, které jsou pro rozhodnutí soudu významné, a obviněný (popř. i obháj ce v případech uvedených v § 41 odst. 4 tr. ř.) trvá na jejich opakování za účasti obhájce. Pozn. SR: nyní srov. ustanovení § 165 odst. 3 tr. ř. – č. 43/1989

– Obhájci zvolenému v řízení o stížnosti pro porušení zákona nelze přiznat odměnu a náhradu hotových výdajů podle § 19 odst. 3 zák. č. 119/1990 Sb. ani v případě, kdy stížnost pro porušení zákona byla generálním prokurá torem podána vzhledem k ustanovení § 30 odst. 2 zák. č. 119/1990 Sb. a nejvyšší soud zjistí, že k porušení zákona došlo z důvodů uvedených v § 1 cit. zák. Pozn. SR: nyní však srov. ustanovení § 151 odst. 1 poslední věta tr. ř. – stát nese náklady na nutnou obhajobu, které obviněnému vznikly v důsledku podání stížnosti pro porušení zákona. – č. 44/1992

Ustanovení § 35 odst. 1 věty druhé tr. ř. sice umožňuje, aby se pro jednotlivé úkony trestního řízení, s výjimkou řízení před krajským soudem jako soudem prvního stupně, před vrchními soudy a Nejvyšším soudem, obhájce nechal zastoupit advokátním koncipientem, ovšem to nic nemění na tom, že obhájcem obviněného je pouze advokát (§ 35 odst. 1 věta první tr. ř.).

Z toho vyplývá, že pokud se oznamuje usnesení doručením opisu obhájci obviněného (§ 137 odst. 2 část věty první za středníkem tr. ř.), není podmínka oznámení usnesení [§ 140 odst. 1 písm. b) bod aa) tr. ř.] splněna v případě, kdy zásilka, jejímž obsahem je takové usnesení, je doručována na adresu advokátního koncipienta. – č. 63/1999

– Obhájce obviněného, ustanovený či zvolený proto, že zastoupení obviněného obhájcem považuje orgán činný v trestním řízení za nutné, neboť vzhledem k duševním vadám obviněného má pochybnost o jeho způsobilosti náleži tě se hájit (§ 36 odst. 2 tr. ř.), může vykonávat oprávnění uvedená v § 41 odst. 2 a 3 tr. ř. jen se souhlasem obviněného. Proti vůli obviněného může tak to postupovat teprve tehdy, bylo-li v příslušném řízení pravomocně rozhod nuto o zbavení způsobilosti obviněného k právním úkonům nebo o omezení této jeho způsobilosti. – č. 22/2002 – I

– Obhájce podává odvolání vždy v zastoupení obviněného jako úkon obhajoby, nikoliv vlastním jménem, neboť není osobou se samostatným odvolacím prá vem ve smyslu ustanovení § 247 odst. 2 tr. ř.

Skutečnost, že pod textem odvolání je uvedeno pouze jméno obhájce, a nikoliv také jméno obviněného, není bez dalšího důvodem pro zamítnutí odvolání jako podaného osobou neoprávněnou podle ustanovení § 253 odst. 1 tr. ř. – č. 28/2003

– Znak „opakovaně“ uvedený v ustanovení § 37a odst. 1 písm. b) tr. ř. o vylou čení advokáta jako zvoleného obhájce z obhajování je splněn, jestliže se ob hájce za stanovených okolností nedostaví k úkonům trestního řízení alespoň dvakrát. – č. 42/2003

– Právní úprava vyžaduje, aby soud umožnil obhájci vyjádřit se k jeho zproš tění obhajoby ve smyslu ustanovení § 40a odst. 1 tr. ř. Jestliže obhájce to hoto práva nevyužije, pak nic nebrání tomu, aby bylo učiněno příslušné rozhodnutí o zproštění obhajoby. – č. 36/2004 (s. 237)

– Jestliže advokát již poskytl služby právní pomoci jiným osobám v rámci trestního řízení (např. při podání vysvětlení podle § 158 odst. 4 tr. ř.), pak poz ději nemůže v téže věci vykonávat obhajobu jiné osoby jako obviněné ho. V takovém případě lze připustit možnost analogického postupu podle § 37a odst. 2 tr. ř. – č. 36/2004 (s. 238)

– Obhájce obviněného je oprávněn požádat o navrácení lhůty k podání odvo lání proti rozsudku ve smyslu § 61 tr. ř., byť by jinak jeho zmocnění obhajo vat obviněného zaniklo skončením trestního stíhání (§ 41 odst. 5 tr. ř.). Ustanovení § 61 tr. ř. představuje speciální úpravu ve vztahu k ustanovení § 41 odst. 5 tr. ř., na jejímž podkladě je obhájce, jehož zmocnění obviněné ho obhajovat by jinak zaniklo, oprávněn podat ještě žádost o navrácení lhůty k podání odvolání. Obdobně je pak obhájce obviněného oprávněn podat též žádost o navrácení lhůty k odstranění vad obsahových náležitostí odvolání ve smyslu § 251 odst. 1 tr. ř. – č. 6/2005 – III

– Jestliže v době, kdy pravomocně skončilo řízení některým z rozhodnutí sou du uvedených v ustanovení § 265a odst. 2 tr. ř., měl obviněný obhájce, pak je tento obhájce oprávněn, popřípadě s ohledem na příslušná ustanovení zákona o advokacii (např. § 16 zák. č. 85/1996 Sb., ve znění pozdějších předpi sů) i povinen podat za obviněného dovolání a účastnit se řízení o něm (§ 41 odst. 5 tr. ř), a to bez ohledu na okolnost, že právní mocí už jinak zaniklo zmocnění tohoto obhájce, aby obhajoval obviněného. V uvedeném případě není žádný důvod k tomu, aby soud (např. k žádosti obviněného) ustanovil obviněnému nového obhájce.

Pouze za situace, kdy se nejednalo o případ nutné obhajoby (§ 36 tr. ř.) a ob viněný neměl v dosavadním řízení obhájce, soud obviněnému ustanoví ob hájce pro účely podání dovolání (srov. § 265d odst. 2 tr. ř.) a účasti v dovola cím řízení, avšak jen za splnění podmínek uvedených v § 33 odst. 2 a 4 tr. ř., tj. poté, co bylo pravomocně rozhodnuto o právu obviněného na bezplatnou obhajobu (popřípadě na obhajobu za sníženou odměnu) a obviněný, který si sám obhájce nezvolil, požádal o jeho ustanovení. – č. 50/2007

– Dovolací důvod podle § 265b odst. 1 písm. c) tr. ř. spočívající v tom, že obviněný neměl v řízení obhájce, ač ho podle zákona mít měl, není naplněn za situace, když obviněný, u něhož nebyl dán žádný z důvodů nutné obhajoby (§ 36 tr. ř.), si zvolil obhájce, kterému udělil plnou moc, v níž podepsal prohlášení, že „zmocněný advokát je oprávněn si ustanovit za sebe zástupce“, pokud se takto zmocněný obhájce nezúčastnil hlavního líčení s odkazem na nutnost účasti na jednání soudu v jiné věci týkající se jiného klienta a s po ukazem na nesouhlas obviněného s tím, aby se místo zvoleného obhájce zúčastnil hlavního líčení jeho zástupce (substitut). V takovém případě rovněž není porušeno právo obviněného na obhajobu zakotvené v čl. 37 odst. 2 a čl. 40 odst. 3 Listiny základních práv a svobod, ani jeho právo obhajovat se osobně nebo za pomoci obhájce podle vlastního výběru uvedené v čl. 6 odst. 3 písm. c) Úmluvy o ochraně lidských práv a základních svobod, pokud soud prvního stupně nevyhověl žádosti obviněného o odročení hlavního líčení a konal jej sice v přítomnosti obviněného, ale bez obhájce, případně jeho substituta. – č. 6/2009

– II. Obhájce s odkazem na svou povinnost mlčenlivosti, resp. na využití svého oprávnění odepřít výpověď z důvodu povinné mlčenlivosti (§ 21 zák. č. 85/1996 Sb., o advokacii, ve znění pozdějších předpisů) nemůže uvádět orgánu činnému v trestním řízení nepravdivé údaje, na které se vztahuje povinnost mlčenlivosti, byť by tak činil v zájmu obviněného, např. ohledně identity osoby, na niž je dotazován.

Jestliže obhájce, i přes oprávnění vyplývající z ustanovení § 21 zákona o advokacii, neodmítne odpovědět na otázku položenou orgánem činným v trestním řízení, ale záměrně uvede nepravdu, a to proto, aby obviněnému umožnil uniknout trestnímu stíhání, resp. aby jeho trestní stíhání podstatně oddálil, přichází v úvahu jeho odpovědnost pro trestný čin nadržování podle § 166 odst. 1 tr. zák. Pozn. SR: nyní jde o § 366 odst. 1 tr. zákoníku. – č. 25/2009 – II

– viz Hlavní líčení – č. 33/2000

– viz Mezinárodní právní pomoc – č. 4/1999 – I a 20/1999

– viz Mladistvý – č. 54/2007 – II

– viz Nutná obhajoba – č. 7/1963, 12/1963, I/1968 a 1/1979

– viz Rehabilitace soudní – č. 54/1992

– viz Řízení proti uprchlému – č. 71/1980 – II

– viz Vazba – č. 34/2004

– viz Vrácení věci státnímu zástupci k došetření – č. 40/1994 – I

– viz Vyloučení orgánů činných v trestním řízení – č. 45/2002

– viz Zastavení trestního stíhání – č. 2/1972

– viz Žádost o propuštění z vazby – č. 17/1990

Obhajoba obviněného

– Obhajobu obviněného třeba vždy prověřit, i když ji obviněný uplatnil teprve v řízení před soudem a nikoliv v dřívějších stadiích řízení. – č. 33/1971 – I

– Ak je chyba procesných úkonov vykonaných v prípravnom konaní len v tom, že procesné úkony, ktoré nie sú neodkladné, boli vykonané v neprítomnosti obhajcu v čase, keď obvinený nemal obhajcu, hoci ho musel mať, nemožno vec vrátiť na došetrenie prokurátorovi ( nyní státnímu zástupci ), ak obvinený – prípadne i proti vôli obvineného jeho obhajca alebo zákonný zástupca, ak ide o obvineného, ktorý je zbavený spôsobilosti na právne úkony alebo ktorého spôsobilosť na právné úkony je obmedzená – prehlási, že nechce, aby sa úkony opakovali za účasti obhajcu. Pozn. SR: nyní však srov. ustanovení § 158 odst. 8 tr. ř. a např. podmínky pro čtení protokolu o výslechu svědka podle § 211 odst. 2 až 4 tr. ř. Srov. též § 164 odst. 4 tr. ř. – č. 6/1981

– Na rozdíl od případů uvedených v ustanovení § 40a tr. ř., v nichž předseda senátu rozhodne o zproštění ustanoveného obhájce povinnosti obhajování i bez návrhu, je postup podle § 40 tr. ř. vždy podmíněn žádostí obviněného nebo jeho obhájce a existencí důležitých důvodů. Předseda senátu nemůže rozhodnout bez takové žádosti o zproštění povinnosti obhajování ani v případech, pokud by sám shledal důležité důvody ve smyslu § 40 tr. ř. (např. při ztrátě důvěry mezi obviněným a obhájcem), neboť jinak by tím nepřípustně zasáhl do výkonu advokacie (do vztahu obhájce a jeho klienta – obviněného). – č. 35/2010

– viz Obhájce – č. 43/1989

Obcházení branné povinnosti

– Konanie obvineného, ktorý sa chcel vyhnúť plneniu brannej povinnosti tým spôsobom, že pred rentgenovým vyšetrením prehltol cudzie telesá, aby tak predstieral žalúdočné ochorenie, napĺňa znaky trestného činu obchádzania brannej povinnosti podľa § 268 ods. 2 písm. a) Tr. zák., a nie trestného činu marenia spôsobilosti na službu podľa § 266 ods. 1 Tr. zák. Pozn. SR: nyní jde o rozlišení těchto trestných činů podle § 369 a § 371 tr. zákoníku; srov. ovšem zákonné předpoklady trestní odpovědnosti pro trestný čin obcházení branné povinnosti podle § 371 tr. zákoníku, neboť trestnost takového činu je podmíněna stavem ohrožení státu nebo válečným stavem. – č. 15/1988

– Za pletichy ve smyslu ustanovení § 268 tr. zák. o trestném činu obcházení branné povinnosti nelze pokládat pouhé odmítnutí převzetí zásilky obsahující povolávací rozkaz, a to ani v přípa dě, že adresát věděl, co zásilka obsahuje. Pozn. SR: nyní jde o § 371 tr. zákoníku; viz ovšem poznámku k č. 15/1998. – č. 24/1998

Obch odování s lidmi ( dříve též Obchodování se ženami a Obchodování s lidmi za účelem pohlavního styku)

– Jednání pachatele, který najme ženu do ciziny s úmyslem, aby tam provozovala prostituci, nebo ji do ciziny za tímto účelem zláká, popř. dopraví, naplňuje znaky trestného činu obchodování se ženami podle § 246 odst. 1 a odst. 2 písm. c) tr. zák., a to i za předpokladu, že žena přitom jedná dobrovolně, se znalostí všech okol ností tohoto jednání pachatele.

Trestný čin obchodování se ženami podle § 246 odst. 1 a odst. 2 písm. c) tr. zák. je ve vztahu k trestnému činu kuplířství podle § 204 odst. 1 tr. zák. trestným činem speciálním a jeho jednočinný souběh s tímto trestným činem je proto vyloučen. O stejný vztah jde i v případě, kdy je skutek naplňující znaky těchto trestných činů spáchán členem organizované skupiny, popř. na ženě mladší než osmnáct let [konkurence skutkových pod stat ustanovení § 246 odst. 1 a odst. 2 písm. a) a c) tr. zák. a ustanovení § 204 odst. 1 a odst. 3 písm. b) tr. zák., resp. ustanovení § 246 odst. 1 písm. b) a c) tr. zák. a ustanovení § 204 odst. 1 a odst. 3 písm. c) tr. zák.]. Pozn. SR: nyní jde o rozlišení trestných činů podle § 168 a § 189 tr. zákoníku. – č. 57/1995

– Čin pachatele spáchaný před účinností zák. č. 537/2004 Sb. (tj. před 22. říjnem 2004), který vykazuje zákonné znaky skutkové podstaty trestného činu obchodování s lidmi za účelem pohlavního styku podle § 246 tr. zák. (v tehdy platném a účinném znění), po účinnosti citovaného zákona nelze s ohledem na ustanovení § 16 odst. 1 tr. zák. posoudit jako trestný čin obchodování s lidmi podle § 232a tr. zák., byť by naplňoval všechny jeho zákonné znaky, neboť tato právní kvalifikace není pro pachatele příznivější. V takovém případě lze skutek kvalifikovat jako trestný čin obchodování s lidmi za účelem pohlavního styku podle § 246 tr. zák., ve znění účinném v době spáchání činu.

Skutkové podstaty obou těchto trestných činů však nejsou zcela shodné, a pro to v případě, kdy skutek nevykazuje všechny zákonné znaky skutkové podsta ty trestného činu obchodování s lidmi podle § 232a tr. zák., ve znění účinném od 22. října 2004, nelze jej posoudit ani jako trestný čin obchodování s lidmi za účelem pohlavního styku podle § 246 tr. zák., ve znění účinném v době jeho spáchání, ale v úvahu přichází jeho posouzení jako trestného činu kuplířství podle § 204 tr. zák. Pozn. SR: nyní jde o otázku posouzení činu jako obchodování s lidmi podle § 168 tr. zákoníku, popř. jako kuplířství po dle § 189 tr. zákoníku. – č. 21/2006 – II

Obnova řízení

– Obnovu trestního řízení jen o nároku na náhradu škody lze povolit pouze tehdy, může-li vést k jinému rozhodnutí o přiznaném nároku poškozeného. Obnova nemá místa, nebyl-li nárok na náhradu škody přiznán nebo byl-li poškozený odkázán na řízení ve věcech občanskoprávních, popřípadě na ří zení před jiným příslušným orgánem (§ 278 odst. 1 a § 284 odst. 3 tr. ř.). Povinnost státních orgánů oznámit prokurátoru důvod obnovy, jakož i povin nost prokurátora ( nyní státního zástupce ) zpravit obviněného nebo jinou oprávněnou osobu o okol nosti, která by mohla odůvodnit návrh na povolení obnovy ve prospěch obvi něného (§ 280 odst. 4 tr. ř.), platí i o důvodu obnovy týkajícím se přiznání nároku na náhradu škody. Poškozený není oprávněn k návrhu na obnovu říze ní (ani ve prospěch ani v neprospěch obviněného).

Byl-li podán návrh na obnovu ohledně výroku o povinnosti obžalované ho nahradit poškozenému škodu způsobenou trestným činem nebo proti vý roku o vině rozsudku, jímž byl obžalovaný uznán též povinným nahradit poškozenému škodu, takže povolením obnovy by mohl být poškozený přímo dotčen, nutno ho o veřejném zasedání k projednání návrhu na obnovu vyro zumět tak, aby mu byla ponechána alespoň pětidenní lhůta k přípravě (§ 233 odst. 2 tr. ř.).

Byla-li pravomocně povolena obnova ohledně jiného výroku než o náhradě škody, zůstává poškozený nadále stranou v dalším trestním řízení, k němuž dojde po povolení obnovy, a to bez ohledu na to, zda může uplatňovat nárok na náhradu škody proti obžalovanému, a tudíž i bez ohledu na to, zda výrok o povinnosti obžalovaného nahradit poškozenému škodu způsobenou trest ným činem byl obnovou ponechán nedotčen, či byl-li zrušen anebo byl-li poškozený se svým nárokem na náhradu škody odkázán na jiné řízení. Je proto třeba poškozeného v dalším trestním řízení vyrozumívat o procesních úkonech, jak to zákon stanoví, a dát mu plnou možnost další účasti na trest ním řízení. Pozn. SR: nyní srov. povinnnost vyplývající z ustanovení § 280 odst. 5 tr. ř. ve vztahu ke státnímu zástupci. – č. II/1962

– V konaní o návrhu na obnovu neplatí tzv. revízny princíp, takže súd z podne tu návrhu na obnovu nepreskúmava, či sú splnené podmienky obnovy u všet kých oddeliteľných výrokov napadnutého rozhodnutia, ale skúma dôvod návrhu na obnovu len v rámci, ktorý bol návrhom vymedzený. Prekročiť rá mec návrhu na obnovu konania a povoliť obnovu konania aj u výrokov, u kto rých obnova žiadaná nebola, nie je možné. – č. 20/1966

– Obnovu řízení nelze povolit, vyšly-li najevo nové skutečnosti nebo důkazy soudu dříve neznámé, které se však netýkají skutku uvedeného v obžalobě. – č. 17/1968

– K podmínkám, za nichž lze ve prospěch obviněného podat návrh na obnovu řízení, i když řízení skončilo pravomocným zprošťujícím výrokem o vině. – č. 23/1969

– Při povolení obnovy je třeba zrušit vždy rozsudek soudu prvého stupně, nelze proto zrušit pouze rozsudek soudu druhého stupně. – č. 34/1970

– Nezbytnou částí rozhodnutí o povolení obnovy je zrušení napadeného rozhodnutí zcela nebo v části, v níž je návrh na obnovu důvodný (§ 284 odst. 1 tr. ř.). Bez tohoto výroku nelze v řízení po povolení obnovy pokračovat. – č. 28/1973

– Z hľadiska splnenia podmienok obnovy konania v zmysle § 278 ods. 1 Tr. por. nie je rozhodujúce, či o skutočnostiach alebo o dôkazoch, ktoré sa v ná vrhu na obnovu uplatňujú, vedel v pôvodnom konaní navrhovateľ, ale je rozhodujúce, či tieto skutočnosti alebo dôkazy boli alebo neboli známe súdu. Povoleniu obnovy konania podľa citovaného zákonného ustanovenia nebráni okolnosť, že niektoré činy, ktoré sú súčasťou pokračujúceho trestného činu, o ktorom súd právoplatne rozhodol rozsudkom a do toho rozsudku ich nepo jal, boli súdu známe už v pôvodnom konaní, ak neskoršie vyšli najavo aj ďalšie činy súdu predtým neznáme, ktoré sú súčasťou toho istého pokračujú ceho trestného činu. Tieto ďalšie činy, ktoré neskoršie vyšli najavo a súdu predtým známe neboli, predstavujú nové skutočnosti v zmysle § 278 ods. 1 Tr. por. Pozn. SR: použitelnost judikátu je omezena tím, že podle ustanovení § 11 odst. 2 tr. ř. pravomocné rozhodnutí ohledně části pokračující trestné činnosti (ohledně některého jejího dílčího útoku) nebrání v trestním stíhání ohledně zbylé části takového pokračujícího trestného činu. Proto již není sebemenšího důvodu tuto procesní situaci řešit prostřednictvím obnovy řízení. – č. 10/1976

– K podmínkám obnovy řízení.

Skutečnost, že po právní moci odsuzujícího rozsudku byl obviněný znovu odsouzen za jinou pokračující trestnou činnost započatou před vyhlášením dřívějšího odsuzujícího rozsudku a dokončenou po jeho vyhlášení, není ta kovou skutečností soudu dříve neznámou, která by mohla odůvodnit jiné roz hodnutí o trestu z hledisek uvedených v § 278 odst. 1 tr. ř. Pozn. SR: viz poznámku k č. 10/1976. – č. 69/1978

– Důkazem soudu dříve neznámým ve smyslu § 278 odst. 1 tr. ř. může být ve dle důkazu dosud vůbec neprovedeného i důkaz v původním řízení prove dený, avšak nového obsahu, např. výpoveď svědka, který v řízení o obnově v podstatných bodech změní svou výpověď. V takovém případě však musí být předmětem hodnocení též důvody, pro něž došlo k obsahové změně výpově di. – č. 72/1980

– Ak predseda senátu v konaní o návrhu na povolenie obnovy požiada v zmysle § 282 ods. 1 Tr. por. o vykonanie potrebného vyšetrenia orgán ZNB ( nyní policejní orgán ) je tento orgán povinný postupovať pri vypočutí svedkov po dľa druhého oddielu piatej hlavy Tr. por. (§ 97 až § 104). V takom prípade nemôže uplatniť postup podľa § 158 ods. 3 Tr. por. a zadovážiť len vysvetle nie od osôb, ktoré treba vypočuť ako svedkov.

Zápisnice o výpovediach občanov podávajúcich vysvetlenie (§ 19 zák. o ZNB) nemožno čítať na verejnom zasadnutí konanom o návrhu na povo lenie obnovy. Na tomto zasadnutí je prípustné vykonať dôkaz čítaním zápis níc o výpovediach svedkov, ktorí boli vypočutí pri dodržaní ustanovení dru hého oddielu piatej hlavy Trestného poriadku. Obmedzenia uvedené v § 211 ods. 1 Tr. por. tu neplatia (§ 235 ods. 2 a § 286 ods. 1 Tr. por.). Pozn. SR: nyní zákon umožňuje, aby předseda senátu podle § 183 odst. 1 tr. ř. o takový úkon požadal policejní orgán. K vysvětlení osob viz zejména ustanovení § 158 odst. 5 tr. ř. – č. 6/1983

– V konaní o povolenie obnovy nemôže súd preskúmavať zákonnosť postupu v pôvodnom konaní v tom smere, či sa súd pri rozhodovaní vyrovnal so všet kými okolnosťami a obhajobou obvineného, či rešpektoval zásadu bezpro strednosti a ústnosti pri dokazovaní apod. – č. 35/1988

– Opakovaným návrhom na obnovu konania v zmysle § 286 ods. 2 Tr. por. nie je návrh, ktorý popri opakovaných skutočnostiach a dôkazoch obsahuje aj skutočnosti a dôkazy, ktoré neboli uplatnené v predošlom návrhu na obnovu konania.

Pokiaľ by sa však význam v predošlom návrhu bezúspešne uplatnených dôka zov a skutočností pre povolenie obnovy nezmenil s ohľadom na nové skutoč nosti a dôkazy, netreba sa nimi ďalej na verejnom zasadnutí zaoberať. – č. 16/1989

– Jestliže soud povolí obnovu řízení a zruší výrok o vině, musí vždy podle § 284 odst. 1 tr. ř. zrušit i výrok o trestu, který má ve výroku svůj podklad, a to i tehdy, jde-li o trest, který byl jako souhrnný uložen v jiné trestní věci. Není přitom rozhodné, kterým soudem byl souhrnný trest uložen. – č. 31/1989

– Vyrozumět poškozeného o veřejném zasedání konaném o návrhu na povo lení obnovy řízení je třeba podle § 233 odst. 1 tr. ř. jen v těch případech, je-li návrh na povolení obnovy řízení podán proto, že vyšly najevo skutečnosti nebo důkazy soudu dříve neznámé, které by mohly samy o sobě nebo ve spojení se skutečnostmi a důkazy známými už dříve odůvodnit jiné rozhod nutí o přiznaném nároku poškozeného na náhradu škody. – č. 21/1991 – I

– Poškozený má právo podat stížnost proti usnesení o povolení obnovy říze ní pouze tehdy, byla-li obnova povolena výslovně ve výroku o přiznaném nároku poškozeného na náhradu škody. – č. 21/1991 – II

– K podmínkám obnovy řízení v neprospěch obviněného.

Při zkoumání, zda předmětem trestního stíhání je skutek, na který se vztahuje rozhodnutí prezi denta republiky o amnestii, podle něhož v trestním stíhání již nesmí být po kračováno (abolice), a zda je tedy obnova řízení v neprospěch obviněného vyloučena [§ 279 písm. b) tr. ř.], je nutno vycházet z právního posouzení tohoto skutku, jehož by mělo být užito po povolení obnovy v neprospěch obviněného, nikoli z právního posouzení skutku v pravomocném odsuzují cím rozsudku, kterého se týká návrh na povolení obnovy řízení. – č. 56/1991

– Je-li opakovaný návrh na povolení obnovy řízení sice založen na shodných skutkových námitkách jako zamítnutý návrh dřívější, avšak uváděné shodné skutečnosti jsou podloženy jinými (novými) důkazy, nelze návrh projednat v neveřejném zasedání podle § 286 odst. 2 věta druhá tr. ř., ale musí se konat veřejné zasedání podle § 286 odst. 1 tr. ř. – č. 57/1991

– V řízení o povolení obnovy řízení podle § 278 a násl. tr. ř. neplatí revizní princip a soud je proto oprávněn zabývat se jen těmi výroky, u kterých se navrhovatel povolení obnovy domáhá. To znamená, že pouze u těchto výro ků soud řeší otázku, zda v návrhu uvedené skutečnosti nebo důkazy byly soudu dříve neznámé a pokud ano, zda jsou tak závažné, že by samy o sobě nebo ve spojení se skutečnostmi nebo důkazy již známými mohly odůvodnit jejich změnu.

Z toho však zároveň vyplývá, že nelze povolit obnovu řízení u těch výroků pře zkoumávaného rozhodnutí, u kterých nejsou uvedené podmínky splněny, i když se navrhovatel také ohledně nich povolení obnovy domáhá. – č. 32/1992

– Vzhledem k tomu, že trestní příkaz má povahu odsuzujícího rozsudku (§ 314e odst. 5 tr. ř.), lze v případě, kdy skončilo trestní stíhání pravomocným trestním příkazem, povolit obnovu řízení, jsou-li splněny podmínky uvedené v § 278 odst. 1, popř. v § 278 odst. 4 tr. ř.

Důvodem pro povolení obnovy řízení nemůže tedy být okolnost, že nebyly splněny podmín ky pro vydání trestního příkazu záležející ve spolehlivě prokázaném skutkovém stavu věci (§ 314e odst. 1 tr. ř.), pokud vyplývala ze skutečností a důkazů známých již v době rozhodo vání soudu. Pozn. SR: srov. nyní výslovnou úpravu v ustanovení § 278 odst. 1 tr. ř. ohledně přípustnosti obnovy řízení ve vztahu k trestnímu příkazu. – č. 40/1999

– Nejde o případ zániku trestnosti činu vylučující povolení obnovy řízení v ne prospěch obviněného [§ 279 písm. a) tr. ř.], jestliže ohledně odsouzení, jež je předmětem návrhu na obnovu řízení, platí fikce, že se na pachatele hledí, jako by nebyl odsouzen. – č. 11/2000

– Věcná příslušnost soudu k rozhodnutí o návrhu na povolení obnovy řízení ve věcech, které skončily pravomocným usnesením státního zástupce o zastavení trestního stíhání (§ 281 odst. 1 tr. ř.), se řídí zásadně podle právní kvalifikace skutku v době zastavení trestního stíhání, tj. podle kvalifikace uvedené v usnesení o zastavení trestního stíhání. Pokud však ná vrh na povolení obnovy řízení obsahuje nové skutečnosti nebo důkazy, které by mohly odůvodnit jiné závěry o právním posouzení skutku, je třeba posu zovat věcnou příslušnost soudu podle nové právní kvalifikace. – č. 17/2001

– Okolnost, že odůvodnění nálezu Ústavního soudu v jiné trestní věci zahrnuje právní názor o otázce, kterou obecný soud, popř. státní zástupce nebo vyšet řovatel dříve posoudili ve svém rozhodnutí jinak, není skutečností dříve těm to orgánům činným v trestním řízení neznámou, která by mohla být důvodem pro povolení obnovy řízení ve smyslu ustanovení § 278 odst. 1, 2 a 3 tr. ř. ve věci, ve které toto rozhodnutí učinily. – č. 13/2002

– Vyjde-li na základě skutečností nebo důkazů soudu dříve neznámých po právní moci rozsudku najevo, že obžalovaný v něm byl nesprávně označen údaji jiné osoby (např. jménem a příjmením této osoby, datem jejího naroze ní), popř. údaji neexistující osoby, přičemž k tomuto vadnému označení jeho osoby došlo již při vyhlášení rozsudku, pak jsou splněny podmínky uvedené v ustanovení § 278 odst. 1 větě první tr. ř. pro podání návrhu na povolení obnovy řízení. – č. 57/2002

– Návrh na povolení obnovy řízení ve prospěch odsouzeného podle § 277 a násl. tr. ř. nelze zamítnout podle § 283 písm. d) tr. ř. jen proto, že v mezidobí nastal ve věci, v níž se oprávněná osoba obnovy domáhá, účinek, že se na pa chatele hledí, jako by nebyl odsouzen. Obnova řízení ve prospěch odsouzené ho totiž není ani v takovém případě vyloučena. – č. 11/2003

– Lhůta uvedená v ustanovení § 279 písm. b) tr. ř., jejíž uplynutí vylučuje obno vu v neprospěch obviněného, není promlčecí lhůtou trestného činu, o kterém se vedlo trestní stíhání, takže na její běh nemají vliv okolnosti uvedené v usta novení § 67 odst. 2 a 3 tr. zák. o stavení a přerušení promlčecí doby. Pro začá tek běhu této lhůty je rozhodující doba, kdy rozhodnutí, jímž skončilo trestní stíhání, nabylo právní moci. Pozn. SR: nyní jde o okolnosti způsobující stavení a přerušení promlčení uvedené v § 34 odst. 3 a 4 tr. zákoníku. – č. 43/2003

– Do pravomoci soudů České republiky nespadá rozhodování o povolení ob no vy řízení a zrušení pravomocného rozhodnutí ve věcech, v nichž před da tem 1. ledna 1993 rozhodl soud se sídlem na území Slovenské republiky. – č. 28/2004

– Založení věcné příslušnosti krajského soudu k rozhodování o návrhu na po volení obnovy řízení ve věci, v níž v prvním stupni rozhodoval okresní soud, je podmíněno podáním odůvodněného návrhu státním zástupcem podle usta novení § 281 odst. 3 tr. ř. Není-li takový návrh podán, nemůže jej okresní soud nahrazovat aplikací ustanovení § 188 odst. 1 písm. a) tr. ř. per analo giam , tj. předložením věci vrchnímu soudu k vydání rozhodnutí podle usta novení § 24 odst. 1 tr. ř. s odůvodněním, že ve skutku, jehož se návrh na po volení obnovy týká, je třeba spatřovat trestný čin náležící do příslušnosti krajského soudu. – č. 18/2005

– Nevyrozumění oprávněné osoby, která ve prospěch obviněného podala návrh na povolení obnovy řízení, o konání veřejného zasedání, představuje podstatnou vadu řízení, které předcházelo usnesení napadenému stížností, jež odůvodňuje jeho zrušení a vrácení věci soudu prvního stupně k novému projednání a rozhodnutí [§ 149 odst. 1 písm. b) tr. ř.]. – č. 49/2008

– viz Nepřípustnost trestního stíhání – č. 3/1974 a 50/1979

– viz Podmíněné odsouzení – č. 42/1969

– viz Rozhodnutí obsahově navazující na zrušené rozhodnutí – č. 47/1982

– viz Řízení o stížnosti pro porušení zákona – č. 13/2007

– viz Zastavení trestního stíhání – č. 41/2000 – I

Obstarávání věcí obecného zájmu

Pozn. SR: nyní k pojmu „obstarávání věci obecného zájmu“ srov. též ustanovení § 334 odst. 3 tr. zákoníku.

– Obstarávání věcí obecného zájmu je každá činnost, která souvisí s plněním společensky významných úkolů. Za obstarávání věcí obecného zájmu soudy považují nejen rozhodování orgánů státní moci a správy, ale i uspokojování zájmů občanů a organizací v oblasti materiálních, zdravotních, sociálních, kulturních a jiných potřeb. – č. 17/1978 (s. 86)

– Poskytování právní porady občanovi soudcem při výkonu jeho funkce naplňuje formální znak obstarávání věcí obecného zájmu. – č. 17/1978 (s. 87)

– V činnosti orgánů státní moci a správy je ovšem obstarávání věcí obecného zájmu nejen vlastní rozhodování nebo jeho výkon, ale také příprava rozhod nutí, tj. opatřování potřebných podkladů.

Za obstarávání věcí obecného zájmu se považuje i uzavírání smluv v oblasti dodavatelsko-odběratelských vztahů mezi organizacemi a uzavírání smluv nebo jiné jednání (např. schvalování cen, souhlas s vývozem a dovozem zbo ží apod.) souvisící se zahraničním obchodem. Věci obecného zájmu obstará vá jak pracovník, který je oprávněn smlouvu za organizaci uzavřít, tak i jiný pracovník této organizace, který se podílí na přípravě podkladů, zúčastňuje se předběžných jednání, vypracovává určité návrhy, ať se týkají otázek tech nické, ekonomické nebo jiné povahy apod. – č. 17/1978 (s. 87–88)

– K výkladu pojmu „obstarávání věci obecného zájmu“ ve smyslu § 160 odst. 1 a § 161 odst. 1 tr. zák. Pozn. SR: nyní jde o výklad § 331 a § 332 tr. zákoníku s ohledem na § 334 odst. 3 tr. zákoníku. – č. 32/1977 – I

– Trestné činy přijímání úplatku a podplácení mohou být spáchány jenom v souvislosti s výkonem funkčních a pracovních povinností funkcionářů a pracovníků státních orgánů a organizací a ojediněle v souvislosti s prací ob čanů, pokud obdrželi povolení národního výboru, aby poskytovali za úplatu některé služby. Ani všechna jednání, jimiž plní funkcionáři a pracovníci státních orgánů a různých organizací své funkční a pracovní povinnosti, ne musí být „obstaráváním věcí obecného zájmu“. Plnění společensky význam ných úkolů těchto orgánů a organizací nebo jejich složek při rozhodování o právech a povinnostech občanů a organizací a při uspokojování jejich po třeb se skládá z výkonu řady činností, které nemají pro konečný výsledek stejný význam. Uvedený znak bude především naplňovat ta činnost, jíž jsou takové úkoly plněny přímo, např. rozhodování soudců, poskytování právních rad advokáty, uzavírání kupních smluv při prodeji zboží v obchodě, přímý výkon služby při opravě věci apod. Z dalších činností to budou jenom tako vé, které mohou plnění úkolů určitým způsobem ovlivnit, např. příprava pod kladů pro rozhodnutí, asistence při chirurgickém zákroku, vyřizování objed návek na provedení služby apod. Pozn. SR: nyní však jde o podstatně širší okruh činností oproti vymezení v tomto judikátu. – č. 16/1988 (s. 76–77)

– Obstarávání věcí obecného zájmu nemohou být činnosti nebo jednání obča nů, jež vyplývají z jejich osobních práv nebo osobních povinností, jako např. prodej věci v osobním vlastnictví, výměna bytu, pronájem nemovitostí, změ na zaměstnání, nepřekažení nebo neoznámení trestného činu ve smyslu § 167 a § 168 tr. zák. apod. Není rozhodné, zda občan přitom svá práva překročí nebo své povinnosti neplní řádně. V takovém případě může jít o trestnou činnost jiného druhu. – č. 16/1988 (s. 77)

– V SSR bylo odsouzeno pro trestný čin přijímání úplatku podle § 160 odst. 1 tr. zák. několik obviněných, kteří přijali úplatek od funkcionářů tělovýchov ných jednot. Motivem poskytnutí neoprávněných výhod zde byla snaha funk cionářů zajistit lepší sportovní výsledky pro svou organizaci. Správný byl tento postup soudů jen u rozhodčího, který úplatek přijal v souvislosti s říze ním fotbalového zápasu. U trenéra, jenž přijal větší peněžní částku za to, že uzavřel dohodu o činnosti ve fotbalovém oddíle, ani u brankáře, jenž peníze převzal za podepsání přestupu, o tento trestný čin nemohlo jít. Bylo totiž jejich vlastní věcí, a nikoli obstaráváním věcí obecného zájmu, zda změní zaměstnání nebo místo svého sportovního působiště. Podle okolností případu však neoprávněné přijetí větších peněžních částek může být trestným činem podílnictví ke škodě majetku v socialistickém vlastnictví podle § 134 tr. zák. Pozn. SR: nyní srov. ustanovení § 331 tr. zákoníku o trestném činu přijetí úplatku a § 214 tr. zákoníku o trestném činu podílnictví. – č. 16/1988 (s. 78)

– Pochybení při výkladu znaku obstarávání věcí obecného zájmu se vyskytla také ve věcech, kdy se osoba, o jejíž činnost šlo, dopustila nebo měla na návod jiné osoby dopustit trestného činu rozkrádání majetku v socialistic kém vlastnictví podle § 132 tr. zák. Soudy zde přehlédly, že páchání tohoto trestného činu vybočuje z činnosti pachatele, která jinak má povahu obstarávání věcí obecného zájmu, a nemůže proto tento znak na plňovat. Pozn. SR: nyní jde o odlišení od trestných činů proti majetku, ze jména od krádeže, zpronevěry a podvodu podle § 205, § 206 a § 209 tr. zákoníku. – č. 16/1988 (s. 79)

– Při posuzování otázky, zda úplatek má zákonem požadovanou souvislost s obstaráváním věcí obecného zájmu, nutno vycházet ze vztahu úplatku ke konkrétní činnosti osoby, která je nebo má být příjemcem úplatku.

To především znamená, že nejen nestačí, aby úplatek měl vztah k jakékoli činnosti určité osoby, ale že nestačí ani to, že se vyskytl na úseku, kde se plní významné společenské úkoly, např. ve státní správě, zdravotnictví, školství, v tělovýchově atd., povahu obstarávání věcí obecného zájmu musí mít kon krétní činnost určité osoby, a to ta její činnost, k níž má úplatek přímý vztah (rozhodne-li se např. občan, že si vymění s jiným občanem byt, je to jeho osobní věc, třebaže toto jeho jednání není bez významu z hlediska uspokojo vání bytových potřeb obyvatelstva). Z účelu ustanovení o trestných činech úplatkářství, jímž je chránit společnost před korumpováním osob obstaráva jících věci obecného zájmu, dále vyplývá, že je nerozhodná souvislost úplat ku s činností osoby, která jej poskytuje, nabízí nebo slibuje, resp. od níž je požadován. I kdyby tedy tato osoba popsaným způsobem jednala za okolnos tí, že by u ní jinak šlo o obstarávání věcí obecného zájmu, nebyly by naplně ny skutkové podstaty trestných činů úplatkářství, pokud by neobstarávaly věci obecného zájmu osoby, které úplatek s touto jejich konkrétní činností související přijaly nebo přijmout měly. Z těchto důvodů nepůjde o úplatkář ství, jestliže např. vedoucí pracovník hospodářské organizace poskytne cizí mu pracovníkovi úplatek, aby změnil zaměstnání a pracoval v jeho organiza ci. Z hlediska úplatkářství je bezvýznamné, že hospodářský pracovník zajiš ťoval nerušený chod některého důležitého provozu apod. Pozn. SR: nyní k pojmu „úplatek“ srov. vymezení obsažené v § 334 odst. 1 tr. zákoníku. – č. 16/1988 (s. 80–81)

Obviněný

– viz Přípravné řízení – č. 39/1992

Obžaloba

– Ak zastavil okresný prokurátor ( nyní státní zástupce ) trestné stíhanie podľa § 172 ods. 1 písm. b) Tr. por., nemôže pre ten istý skutok podať obžalobu so zreteľom na ustanovenie § 11 ods. 1 písm. f) Tr. por.

Po podaní takejto obžaloby musí súd nariadiť jej predbežné prejednanie podľa § 186 ods. 1 písm. c) Tr. por. a trestné stíhanie podľa § 188 ods. 1 písm. c) Tr. por. z dôvodov § 11 ods. 1 písm. f) Tr. por. zastaviť.

Takto postupuje súd aj vtedy, ak okresný prokurátor zastavil trestné stíhanie podľa § 172 ods. 1 písm. b) Tr. por. nesprávne pre určitú kvalifikáciu namies to pre určitý skutok. Ak podá potom obžalobu, v ktorej ten istý skutok právne posudzuje ako iný trestný čin než ten, pre ktorý trestné stíhanie zastavil, musí súd znova po predbežnom prejednaní obžaloby podľa § 186 ods. 1 písm. c) Tr. por. zastaviť trestné stíhanie podľa § 188 ods. 1 písm. c) Tr. por. z dôvodov § 11 ods. 1 písm. f) Tr. por. – č. 3/1966

– Tr. por. nevylučuje možnosť oprieť obžalobu o svedecké dôkazy vykonané pred vznesením, poťažne oznámením obvinenia, ak boli vykonané po začatí trestného stíhania (§ 160 ods. 1) podľa piatej hlavy Tr. por. Pozn. SR: nyní srov. podmínky pro provedení neodkladných a neopakovatelných úkonů v době před zahájením trestního stíhání (§ 160 tr. ř.) a jejich použitelnost v řízení před soudem; viz zejména § 158a, § 160 odst. 3 a 4, § 164 odst. 4 a § 211 odst. 2 až 4 tr. ř. – č. 40/1967

– Při verbálních trestných činech nemusí žalobní návrh [§ 177 písm. c) tr. ř.] obsahovat doslovné znění inkriminovaných výroků, pokud je skutek obvině ného dostatečně popsán tak, aby nemohl být zaměněn s jiným skutkem, a to uvedením místa, času a způsobu jeho spáchání, popř. uvedením jiných sku tečností potřebných k tomu, aby nemohlo dojít k záměně skutku. Skutečnost, že žalobní návrh neobsahuje doslovné znění inkriminovaných výroků, není proto sama o sobě důvodem k vrácení věci prokurátorovi ( nyní státnímu zástupci ) k do šetření [§ 188 odst. 1 písm. e) tr. ř.], je-li ze žalobního návrhu dostatečně patrná totožnost žalovaného skutku. – č. 48/1975

– Konstatování ve skutkové větě obžaloby, že obžalovaný byl již před spáchá ním skutku odsouzen, aniž však byla použita právní kvalifikace podle § 41 tr. zák., ani písemné upozornění obviněného prokurátorem ( nyní státním zástupcem ) před podáním obža loby, že v obžalobě bude jeho trestný čin kvalifikován jako čin spáchaný zvlášť nebezpečným recidivistou podle § 41 odst. 1 tr. zák., nemůže nahradit upozornění podle § 190 odst. 2, popř. podle § 225 odst. 2 tr. ř., že skutek obžalovaného bude na rozdíl od obžaloby kvalifikován přísněji, a to i podle § 41 odst. 1 tr. zák. Pozn. SR: tr. zákoník již nezná ustanovení o zvlášť nebezpečném recidivistovi, takže judikát nyní obecně dopadá na situace, kdy státní zástupce v žalobním návrhu určité skutečnosti pouze konstatuje, aniž obviněného současně upozorní na patřičné právní důsledky (např. že jde o čin spáchaný ve prospěch organizované zločinecké skupiny ve smyslu ustanovení § 107 tr. zákoníku). – č. 9/1981 – I

– Podle § 176 odst. 2 tr. ř. může být obžaloba podána jen pro skutek, pro který bylo vzneseno obvinění (§ 163 tr. ř.). Byla-li obžaloba podána v rozporu s tímto ustanovením, nelze v řízení před soudem obžalovaného uznat vinným takovým skutkem. Zpravidla je nutno věc ohledně takového skutku vrátit prokurátorovi ( nyní státnímu zástupci ) k do šetření [§ 188 odst. 1 písm. e) a § 221 odst. 1 tr. ř.]. Pozn. SR: nyní jde o zahájení trestního stíhání podle § 160 tr. ř. – č. 15/1994 – II

– viz Jednota skutku – č. 15/2003 – II

– viz Nedovolené ozbrojování – č. 10/2005

– viz Podmíněné zastavení trestního stíhání – č. 29/1996

– viz Předběžné projednání obžaloby – č. III/1964

– viz Řízení o dovolání – č. 36/2003

– viz Souhlas poškozeného s trestním stíháním – č. 44/2007

– viz Vrácení věci státnímu zástupci k došetření – č. 38/2000

– viz Započítání vazby – č. 12/1999

Obžalovací zásada

– Rozhodne-li soud o skutku, pro který nebyl obviněný obžalobou stíhán, poru ší zákon v ustanovení § 2 odst. 8 a § 220 odst. 1 tr. ř. – č. 18/1966 – I

– Pro trestný čin je možno obviněného stíhat před soudem jen na základě obža loby prokurátora ( nyní státního zástupce ) po předcházejícím přípravném řízení. – č. 55/1972

– Soud je povinen vyčerpat celý skutek, který je předmětem obžaloby. – č. 45/1973 – I

– Obžalovacia zásada uvedená v ustanovení § 220 ods. 1 Tr. por., podľa ktorého súd môže rozhodnúť len o skutku, ktorý je uvedený v obžalobnom návrhu, neznamená, že medzi skutkom, ktorý je uvedený v obžalobnom návrhu a skutkom, uvedeným vo výroku rozsudku, musí byť úplná zhoda. Niektoré skutočnosti môžu odpadnúť a iné naopak pribudnúť, nesmie sa zmeniť len podstata skutku. Podstata skutku je určovaná účasťou obžalovaného na urči tej udalosti popísanej v obžalobnom návrhu, z ktorej vzišiel následok poru šujúci alebo ohrozujúci spoločenské záujmy chránené trestným zákonom. Totožnosť skutku bude zachovaná, ak bude zachovaná totožnosť konania ale bo následku. – č. 64/1973

– Aj keď je skutok kvalifikovaný v obžalobe len ako trestný čin opilstva podľa § 201 Tr. zák., nebráni to súdu uznať obžalovaného za vinného aj z prečinu podľa § 7 písm. b) zák. o prečinoch, pretože súd nie je viazaný právnym posúde ním skutku v obžalobe (§ 220 ods. 4 Tr. por.). Totožnosť skutku zostáva v takomto prípade zachovaná aj vtedy, keď obžaloba neobsahuje okolnosť, že vedenie motorového vozidla bolo obžalovanému zakázané právoplatným roz sudkom, pretože podstata konania (vedenie motorového vozidla v kritickom čase) zostáva nezmenená. Pozn. SR: nyní jde o trestné činy ohrožení pod vlivem návykové látky podle § 274 tr. zákoníku a maření výkonu úředního rozhodnutí a vykázání podle § 337 odst. 1 písm. a) tr. zákoníku. – č. 50/1981

– Súd nemôže žiadnym spôsobom zasahovať do práva prokurátora ( nyní státního zástupce ) ako verejné ho žalobcu. Nemôže postupom podľa § 188 ods. 1 písm. e) Tr. por. nútiť prokurátora, aby podal obžalobu na ďalšie osoby. – č. 53/1990

– viz Nedovolená výroba a jiné nakládání s omamnými a psychotropními látkami a s jedy – č. 6/2008

– viz Totožnost skutku – č. 6/1962, 19/1964 a 36/1967

– viz Vrácení věci státnímu zástupci k došetření – č. 38/1964

– viz Zanedbání povinné výživy – č. 32/2007

Odběr krve

– V některých případech odmítne obviněný podrobit se odběru krve s odůvod něním, že mu to nedovoluje jeho zdravotní stav. V takových případech je nutné, aby se k tomuto tvrzení obviněného vyjádřil lékař, který provádí kli nické vyšetření a aby závěr k tomu uvedl přímo do protokolu o vyšetření. Bylo-li odepření odběru krve podle jeho vyjádření bezdůvodné, může být tento úkon vynucován uložením pořádkové pokuty podle § 66 odst. 1 tr. ř., a to do výše 500 Kč. U příslušníků ozbrojených sil a sborů v činné službě lze postupovat podle ustanovení § 66 odst. 2 tr. ř. Pozn. SR: nyní lze uložit pořákovou pokutu až do výše 50 000 Kč (§ 66 odst. 1 tr. ř.). – č. 12/1985 (s. 142)

– Odběr krve za účelem její zkoušky podle ustanovení § 114 odst. 2 tr. ř. se provede – nejde-li o úkon neodkladný, popř. neopakovatelný, podle § 160 odst. 4 tr. ř. – až po zahájení trestního stíhání, jsou-li pro postup podle § 160 odst. 1 tr. ř. splněny zákonné podmínky.

Odebrat krev může kterýkoli lékař nebo jiný odborný zdravotnický pracovník, i když jde o vzo rek krve, který má být předmětem znaleckého důkazu ve smyslu § 105 odst. 1 tr. ř. – č. 24/1997

– viz Pořádková pokuta – č. 3/1983

Odborné vyjádření

– Jednotlivec jako soukromá osoba nemůže podat odborné vyjádření ve smyslu § 105 odst. 1 věta druhá tr. ř., může je podat jen příslušný orgán, tj. osoba, která je oprávněna se za orgán vyjadřovat. Ve vyjádření musí být označena osoba, která ocenění věci provedla a kterou v případě potřeby lze vyslechnout jako svědka (srov. č. 35/1980 Sb. rozh. tr.). Pozn. SR: s ohledem na současné znění § 105 odst. 1 věta první a odst. 2 tr. ř. je právní názor jen částečně po užitelný, a to ohledně závěru právní věty o výslechu zpracovatele odborného vyjádření v procesním postavení svědka. – č. 35/1987 (s. 183)

Odklad výkonu trestu

– Důvodem k odkladu nebo přerušení výkonu trestu odnětí svobody nepřevy šujícího šest měsíců (§ 328 odst. 1 tr. ř.) a upuštění od výkonu tohoto trestu je jen výkon základní vojenské služby a nikoli i náhradní vojen ské služby. Pozn. SR: nyní srov. branný zákon č. 585/2004 Sb., který ve znění účinném od roku 2006 již nestanoví povinnost k výkonu základní vojenské služby ani k výkonu náhradní vojenské služby. – č. 53/1972

– Jestliže byl odsouzenému uložen trest odnětí svobody převyšující šest mě síců, nepřichází v úvahu odklad nebo přerušení výkonu trestu podle § 328 odst. 1 tr. ř., byť v době, kdy je odsouzený povolán k výkonu základní vojen ské služby, má vykonávat jen zbytek trestu nepřevyšujícího šest měsíců. Bylo- li odsouzenému postupně uloženo několik trestů odnětí svobody, jež dosud nebyly vykonány, popř. zcela vykonány, předseda senátu podle § 328 odst. 1 tr. ř. odloží nebo přeruší výkon souhrnu postupně uložených trestů odnětí svobody, jen jestliže tento souhrn nepřevyšuje šest měsíců. Pozn. SR: srov. branný zákon č. 585/2004 Sb., který ve znění účinném od roku 2006 již nestanoví povinnost k výkonu základní vojenské služby ani k výkonu náhradní vojenské služby. – č. 30/1976

– Skutečnost, že obviněný vykonal jen část základní vojenské služby, není sama o sobě důvodem k nařízení výkonu trestu, jehož výkon byl odložen podle § 328 odst. 2 tr. ř. Pozn. SR: srov. současný branný zákon č. 585/2004 Sb., který ve znění účinném od roku 2006 již nestanoví povinnost k výkonu základní vojenské služby ani k výkonu náhradní vojenské služby. – č. 38/1980

– Odklad výkonu trestu odňatia slobody neprevyšujúceho šesť mesiacov podľa § 328 ods. 1 Tr. por. prichádza do úvahy nielen u odsúdeného, ktorý ešte nenastúpil výkon základnej vojenskej služby, na ktorý bol povolaný, ale aj u odsúdeného, ktorý v čase právoplatného uloženia tohto trestu za trestný čin spáchaný pred nástupom výkonu základnej vojenskej služby túto službu už vykonáva. Pozn. SR: nyní srov. branný zákon č. 585/2004 Sb., který ve znění účinném od roku 2006 již nestanoví povinnost k výkonu základní vojenské služby ani k výkonu náhradní vojenské služby. – č. 38/1981

– Pokud předseda senátu neshledá důvody pro odklad výkonu trestu odnětí svobody podle ustanovení § 322 odst. 1 tr. ř., nezamítá návrh odsouzeného na odklad výkonu trestu, ale podle § 322 odst. 2 tr. ř. vyzve odsouzeného k předložení lékařských zpráv při nástupu výkonu trestu příslušné věznici, nikoli soudu. – č. 49/2005

– O odkladu výkonu trestu odnětí svobody podle § 322 odst. 2 věty druhé tr. ř. může soud rozhodnout též k návrhu věznice učiněnému na základě zprá vy o zdravotním stavu odsouzeného, kterou předložil věznici před tím, než se dostavil k nástupu výkonu trestu. Nerozhodl-li soud podle § 322 odst. 2 věty první tr. ř. do doby stanovené odsouzenému k nástupu výkonu trestu tak, že povolil odklad výkonu trestu, je povinností odsouzeného výkon trestu na stoupit. – č. 15/2006

– viz Dokazování – č. 26/2003

– viz Řízení o dovolání – č. 9/2003

Odměna ustanoveného obhájce

– I. Ustanovení § 13, § 14 a § 15 vyhl. č. 270/1990 Sb. (advokátní tarif) obsa hují sazby mimo smluvní odměny za jeden úkon právní pomoci v určitých katego riích věcí, nikoli výčet úkonů právní pomoci, za které náleží plná nebo poloviční odměna. Postup podle § 16 odst. 3 cit. vyhl. proto může vycházet z porovnání pouze s úkony právní pomoci, které jsou uvedeny výlučně v usta novení § 16 odst. 1 nebo 2 cit. vyhl. pro všechny kategorie věcí, kterých se týkají sazby uvedené v § 13, § 14 a § 15 cit. vyhl. Přitom pro věci trestní je výše sazby odměny advokáta za jeden úkon právní pomoci určena v ustano vení § 15 odst. 1 cit. vyhl. Sazby uvedené v jejích ustanoveních § 13 a § 14 nelze v tomto řízení použít.

II. Úkony právní pomoci ustanoveného obhájce v řízení o soudní rehabilitaci podle oddílu druhého zák. č. 119/1990 Sb. jsou svou povahou a významem nejbližší úkonům právní pomoci ve vykonávacím řízení (hlava dvanáctá tr. ř.). a proto je namístě přiznat podle § 151 odst. 3 tr. ř. odměnu tomuto obhájci podle § 16 odst. 2 písm. f), odst. 3 vyhl. č. 270/1990 Sb., o odměnách advokátů a komerčních právníků za poskytování právní pomoci. Pozn. SR: vyhl. č. 270/1990 Sb. byla zrušena vyhl. č. 177/1996 Sb. s účinností od 1. července 1996. Použitelnost uváděných judikátů za doby účinnosti vyhlášky č. 270/1990 Sb. se může vztahovat k případnému odměňování úkonů právní pomoci (obhajoby) učiněných ještě za účinnosti této dřívější vyhlášky, pokud z různých důvodů až nyní dojde k jejich vyučtování, resp. k rozhodování o odměně. Proto zde nedochází k odkazům na současný advokátní tarif (vyhl. č. 177/1996 Sb.), avšak věcná podstata právních názorů se bude uplatňovat i ve vztahu k odpovídajícím ustanovením současného advokátního tarifu. – č. 30/1991 – I, II

– Obviněnému, jenž byl pravomocně uznán vinným, je nutno oznámit usnesení o přiznání odměny a náhrady hotových výdajů ustanovenému obhájci (§ 151 odst. 3 tr. ř.) a takový obviněný je též osobou, která má právo podat proti takovému usnesení stížnost, protože se ho přímo dotýká.

V žádosti o přiznání odměny podle § 151 odst. 2 tr. ř. musí ustanovený obháj ce uvést údaje potřebné k tomu, aby bylo zřejmé, že poskytl právní pomoc v rozsahu účtovaných úkonů. – č. 31/1991

– K rozhodování o odměně ustanoveného obhájce podle § 151 odst. 3 tr. ř. ve věcech, ve kterých soud aplikuje ustanovení čl. II odst. 3 nebo 4 zák. č. 175/1990 Sb.

Poněvadž řízení o poměrném zkrácení trestu se svou povahou (tj. především nároky kladenými na advokáta) a účelem (významem jeho výsledku pro po stavení klienta) blíží nejvíce řízení upravenému v hlavě dvacáté tr. ř., je zpravidla namístě přiznat odměnu podle § 16 odst. 2 písm. f) a odst. 3 vyhl. č. 270/1990 Sb., o odměnách advokátů a komerčních právní ků za poskytování právní pomoci, jako v případě převzetí a přípravy zastoupení ve věci týkající se výkonu rozhodnutí – tedy ve výši jedné poloviny. – č. 32/1991

– Při rozhodování o nároku obhájce na odměnu a náhradu hotových výdajů (§ 151 odst. 3 tr. ř.) soud přezkoumává správnost účtování úkonů právní po moci poskytnutých ustanoveným obhájcem, nikoli však kvalitu úkonů po skytnuté právní pomoci. – č. 42/1991

– Z podnětu stížnosti odsouzeného podané proti usnesení, kterým bylo rozhod nuto podle § 155 ods. 1 tr. ř. o jeho povinnosti nahradit státu odměnu a hotové výdaje uhrazené ustanovenému obhájci státem, nelze přezkoumávat správ nost předchozího pravomocného usnesení, jímž soud rozhodl podle § 151 odst. 3 tr. ř. o výši odměny a náhradě hotových výdajů ustanoveného obhájce. Pokud odsouzený nemá nárok na bezplatnou obhajobu podle § 33 odst. 2 tr. ř., o čemž soud rozhodne, je povinen státu nahradit tu částku, která byla na základě usnesení vydaného podle § 151 odst. 3 tr. ř. ustanovenému obhájci státem uhrazena. – č. 43/1991

– Rozhoduje-li soud prvního stupně po právní moci odsuzujícího rozsudku podle § 155 odst. 1 tr. ř. o povinnosti odsouzeného k úhradě odměny a hotových výdajů uhrazených ustanovenému obhájci státem, je povinen zjistit, zda od souzený má dostatečné prostředky k tomu, aby tyto náklady uhradil; to ze jména znamená, že je povinen zjistit majetkové poměry a výdělkové mož nosti odsouzeného. Jestliže zjistí, že odsouzený nemá dostatek prostředků k tomu, aby uhradil náklady nutné obhajoby, a má proto nárok na obhajobu bezplatnou [§ 33 odst. 2 a § 152 odst. 1 písm. b) tr. ř.], vydá rozhodnutí, že z tohoto důvodu není povinen hradit odměnu a hotové výdaje uhrazené stá tem ustanovenému obhájci. – č. 47/1991

– V případě, že obhájce ustanovený v trestním řízení se dá v rámci svého pově ření zastoupit jiným advokátem, vzniká nárok na odměnu za poskytnutou právní pomoc (§ 151 odst. 2 tr. ř.) pouze ustanovenému obhájci, nikoli substi tutovi. – č. 14/1992

– Jestliže byl v rozporu s ustanovením § 38 odst. 1 tr. ř. obviněnému ustano ven obhájce, aniž mu byla dána možnost si obhájce zvolit, není povinen na hradit státu odměnu a hotové výdaje uhrazené ustanovenému obhájci státem. – č. 15/1992

– Jestliže věc obviněného, stíhaného pro trestný čin, byla postoupena obecnímu úřadu s tím, že může jít o přestupek, nelze obviněnému stanovit povin nost podle § 152 odst. 1 písm. b) tr. ř. nahradit státu částku, která byla vypla cena ustanovenému obhájci, neboť chybí základní předpoklad k takové po vinnosti, že totiž obviněný byl pravomocně uznán vinným. – č. 16/1992

– Ak je obvinený podľa § 190 ods. 2, resp. § 225 ods. 2 Tr. por. upozornený súdom na možnosť posúdenia žalovaného skutku podľa prísnejšieho ustano venia zákona, treba ustanovenému obhajcovi podľa § 151 ods. 2 Tr. por. pri znať za úkony právnej pomoci poskytnuté od tejto doby sadzbu tarifnej od meny (§ 15 ods. 1 vyhl. č. 270/1990 Zb.) stanovenú za trestný čin, na ktorý bol obvinený upozornený, aj keď je uznaný za vinného miernejším trest ným činom podľa obžaloby. – č. 17/1992

– Námitky, které se týkají správnosti a opodstatněnosti vykázaného rozsahu úkonů obhajoby, nelze uplatňovat proti rozhodnutí o uložení povinnosti ob žalovaného k náhradě nákladů trestního řízení podle § 152 odst. 1 písm. b) tr. ř., nýbrž proti rozhodnutí podle § 151 odst. 3 tr. ř., jímž se rozhoduje o ná vrhu ustanoveného obhájce na přiznání odměny a náhrady hotových výdajů (§ 151 odst. 2 tr. ř.). – č. 61/1992

– Rozhoduje-li soud po pravomocném skončení trestního stíhání o výši odměny ustanoveného obhájce podle § 151 odst. 3 tr. ř., nepřihlíží přitom k plněním, které obviněný, popřípadě rodinní příslušníci obviněného, poskytli ustanovenému obhájci v souvislosti s úkony obhajoby. – č. 11/1993

– Ustanovený obhájce obviněného, který není zbaven způsobilosti k právním úkonům a jehož způsobilost k právním úkonům není omezena, má vůči státu nárok na náhradu hotových výdajů a odměnu (§ 151 odst. 2 tr. ř.) v případě podání podnětu podle ustanovení § 41 odst. 5 tr. ř. k aplikaci čl. II odst. 2 rozhodnutí prezi denta republiky o amnestii ze dne 3. února 1993, byl-li mu k takovému úkonu obviněným dán souhlas. Výše odměny se stanoví podle ustanovení § 16 odst. 2 písm. f) vyhl. č. 270/1990 Sb., ve znění pozdějších předpisů. – č. 2/1994

– Obhájcem písemně odůvodněná stížnost proti usnesení o vzetí do vazby je úkonem právní pomoci, za kte rý náleží odměna ve výši jedné poloviny příslušného úkonu [§ 16 odst. 2 písm. c) a d) a § 16 odst. 3 vyhl. č. 270/1990 Sb., ve znění pozdějších předpisů]. – č. 21/1994

– Použití osobního motorového vozidla advokátem při poskytování právní pomoci v místech, která nejsou sídlem advokátní kanceláře, je třeba považovat za účelně vynaložené cestovní výdaje [§ 18 písm. a) vy hl. č. 270/1990 Sb., o odměnách advokátů a komerčních právníků]. – č. 3/1995

– Při stanovení výše odměny ustanoveného obhájce podle § 15 vyhl. č. 270/1990 Sb. v řízení o vydání do ciziny (§ 379 a násl. tr. ř.) je třeba vycházet z trestní sazby, kterou je obviněný v daném řízení skutečně ohrožen, neboť na této skutečnosti je závislá i právní pomoc, jakou obhájce obviněnému poskytuje. Pozn. SR: nyní jde o § 391 a násl. tr. ř. – č. 40/1995

– Použije-li ustanovený obhájce osobního automobilu k cestě za úkonem právní pomoci do místa, které není totožné se sídlem jeho advokátní kanceláře, jde vždy, bez ohledu na vzdálenost, o účel ně vynaložené cestovní výdaje ve smyslu § 18 písm. a) vyhl. č. 270/1990 Sb., o odměnách advokátů a komerčních právníků při poskytování právní pomoci, ve znění pozdějších předpisů. Obhájci proto přísluší náhrada výdajů spojených s touto cestou podle § 7 zákona č. 119/1992 Sb., o ces tovních náhradách, ve znění pozdějších předpisů. Pozn. SR: nyní srov. ustanovení § 13 odst. 1 vyhl. č. 177/1996 Sb. a § 152 a násl. zák. práce č. 262/2006 Sb. – č. 32/1996

– Jedním úkonem právní služby, za nějž náleží odměna ve smyslu ustanovení § 11 odst. 1 vyhl. č. 177/1996 Sb., o odměnách advokátů a náhradách advokátů za poskytování právních slu žeb, je i více vyšetřovacích úkonů přípravného řízení podle § 11 odst. 1 písm. e) této vyhláš ky učiněných v jednom souvislém časovém úseku nepřekračujícím dvě hodiny. Pozn. red.: tím se v souladu se změnou právní úpravy nahrazuje rozhodnutí č. 12/1993 Sb. rozh. tr., které vykládalo předchozí vyhl. č. 270/1990 Sb. upravující problematiku odměn advokátů za poskytování právní pomoci. – č. 46/1997

– Do doby účasti na jednání před soudem, tedy do úkonu právní služby, lze zahrnovat jen ty pře stávky, kdy jednání bylo přerušeno na dobu 30 minut a kratší [§ 11 odst. písm. g) vyhl. č. 177/1996 Sb.]. Pokud je jednání přerušeno na dobu delší než 30 minut, včítá se doba přeru šení do času promeškaného v souvislosti s poskytnutím právní služby [§ 14 odst. 1 písm. b) vyhl. č. 177/1996 Sb.]. – č. 7/1998

– Z hlediska odměny a náhrady nákladů ustanoveného obhájce je třeba odlišovat případ, kdy do jde k odročení hlavního líčení ve smyslu § 205 tr. ř., od případu, kdy z okolností, jež se objevi ly ještě před počátkem hlavního líčení, je zřejmé, že hlavní líčení nebude možno provést v ter mínu, na který bylo stanoveno, a předseda senátu proto termín hlavního líčení přeloží nebo zru ší, aniž by je zahajoval, a včas o tom vyrozumí strany a jiné osoby, které byly předvolány nebo vyrozuměny. Jen v případě odročení ve smyslu citovaného ustanovení je třeba pokládat za právní pomoc i právní asistenci advokáta, který se na jednání připravoval a případ se zřetelem na danou fázi řízení zpracoval. – č. 29/1998

– Snížení mimosmluvní odměny o 10 % podle § 15a vyhl. č. 177/1996 Sb., ve znění vyhl. č. 235/1997 Sb. (advokátní tarif), se týká celkové částky mimo smluvní odměny. To znamená, že v případě uvedeném v § 12 odst. 4 advokát ního tarifu se nejdříve provede snížení mimosmluvní odměny o 20 %, a tepr ve poté se takto vypočtená celková částka mimosmluvní odměny sníží postu pem podle § 15a advokátního tarifu. – č. 15/2000

– Závěrečnou řeč ohhájce vypracovanou v písemné formě nelze pokládat za „písemné podání soudu týkající se věci samé“ ve smyslu § 11 odst. 1 písm. d) vyhl. č. 177/1996 Sb., ve znění vyhl. č. 235/1997 Sb. (advokátní tarif), a pro to za tento úkon obhájci nenáleží odměna. – č. 16/2000

– Jestliže je obhájce obviněnému ustanoven až v průběhu odvolacího řízení, je pro řádný výkon jím poskytované právní pomoci nezbytným úkonem studium spisu, neboť takový obhájce neměl možnost se s trestním spisem seznámit, jako by měl v případě, kdy by byl ustanoven od počátku trestního řízení. Za tento úkon přísluší obhájci odměna a náhrada vynaložených nákladů. Vzhledem k tomu, že tento úkon právní služby není výslovnč uveden v popisu úkonů právní služby v § 11 vyhl. č. 177/1996 Sb., o odměnách advokátů a náhra dách advokátů za poskytování právních služeb, ve znění vyhlášky č. 235/1997 Sb., dopadá na něj ustanovení § 11 odst. 3 tohoto předpisu. – č. 23/2000

– Do doby účasti obhájce na vyšetřovacích úkonech přípravného řízení kona ných v jednom souvislém časovém úseku nepřekračujícím dvě hodiny a představujícím jeden úkon právní služby podle § 11 odst. 1 písm. e) vyhl. č. 177/1996 Sb., o odměnách advokátů a náhradách advokátů za poskytování právních služeb (advokátní tarif), ve znění vyhl. č. 235/1997 Sb., se započítá vají i případné přestávky mezi jednotlivými vyšetřovacími úkony. – č. 31/2000

– Úkonem právní služby podle § 11 odst. 1 písm. c) vyhl. č. 177/1996 Sb., o odměnách advokátů a náhradách advokátů za poskytování právních služeb (advokátní tarif), ve znění vyhlášky č. 235/1997 Sb., za nějž náleží odměna, je jen taková další porada obhájce s obviněným, která přesáhla jednu hodinu. Za další porady kratšího trvání odměna nenáleží bez ohledu na to, že v souč tu přesáhly jednu hodinu. – č. 37/2000

– Podle ustanovení § 11 odst. 1 písm. e) advokátního tarifu náleží ustanovené mu obhájci odměna za jeden úkon právní pomoci, pokud se ve lhůtě dvou hodin účastní více vyšetřovacích úkonů v přípravném řízení. Pokud však se ve lhůtě dvou hodin zúčastní výslechu svědka u vyšetřovatele a poté výsle chu obviněného před soudcem rozhodujícím o jeho vazbě, náleží mu odměna za dva úkony právní služby, neboť jen první z uvedených úkonů je úkonem vyšetřovacím ve smyslu uvedeného ustanovení. Druhý úkon je nutno považo vat za účast na jednání před soudem ve smyslu § 11 písm. g) advokátního ta rifu. byť je toto jednání konáno v rámci přípravného řízení. – č. 39/2000

– Prostudování spisu při skončení vyšetřování je samostatným úkonem právní služby, za který přísluší odměna podle vyhl. č. 177/1996 Sb., o odměnách advokátů a náhradách advokátů za poskytování právních služeb (advokátní tarif), ve znění vyhl. č. 235/1997 Sb., i když navazuje bezprostředně na vyšetřovací úkon v přípravném řízení. Do doby trvání úkonu právní služby nelze započítávat dobu trvání jiného úkonu výslovně uvedeného v § 11 odst. 1 a 2 advokátního tarifu. – č. 4/2000

– K poskytnutí přiměřené zálohy na odměnu a náhradu hotových výdajů usta novenému obhájci (§ 151 odst. 3 in fine tr. ř.) se nepřihlíží při rozhodování příslušného orgánu činného v trestním řízení o výši odměny a náhrady hoto vých výdajů obhájce (§ 151 odst. 3 věta první tr. ř.). Proto i v případě, že obhájci byla v průběhu trestního stíhání poskytnuta záloha, je nutno rozhod nout o celkové výši odměny a náhradě hotových výdajů, tj. včetně těch úko nů právní služby, za které již byla obhájci poskytnuta záloha. – č. 52/2000

– Paušální částka náhrady hotových výdajú podle § 13 odst. 3 vyhl. č. 177/1996 Sb., o odměnách advokátů a náhradách advokátů za poskytování právních slu žeb (advokátní tarif), ve znění vyhlášky č. 235/1997 Sb., náleží ke každému úkonu právní služby bez ohledu na to, že obhájce poskytoval úkony právní služby v bezprostřední časové návaznosti na stejném místě. – č. 57/2000

– Jestliže odsouzený byl v trestním řízení pravomocně uznán vinným jen trest ným činem, k němuž se nevázaly důvody nutné obhajoby, zatímco jeho trest ní stíhání pro jiný trestný čin, které vyvolalo důvody nutné obhajoby a usta novení obhájce, bylo pravomocně zastaveno, nelze odsouzenému uložit po vinnost nahradit státu odměnu a hotové výdaje uhrazené ustanovenému ob hájci státem ve smyslu § 155 odst. 1 a § 152 odst. 1 písm. b) tr. ř. – č. 19/2001

– Za úkon „časově náročný“ ve smyslu ustanovení § 12 odst. 1 vyhlášky č. 177/1996 Sb., ve znění pozdějších předpisů (advokátní tarif), lze považovat takový úkon, který bude vykonáván mimo stanovenou pracovní dobu advo kátní kanceláře, tedy zpravidla v pozdních večerních a nočních hodinách, ja kož i o sobotách, nedělích a svátcích. Trvání samotného úkonu může mít při posuzování, zda jde o takový úkon, význam jen u těch úkonů, kde časové hle disko není pro výpočet odměny a náhrady již zohledněno, tedy u jiných úko nů než těch, které jsou uvedeny v ustanovení § 11 odst. 1 písm. c), e), f) a g) advokátního tarifu. Trvání celého trestního řízení není z hlediska posuzování uvedené otázky rozhodující. – č. 8/2002

– Účastní-li se ustanovený obhájce jednání, při kterém došlo pouze k vyhlášení rozhodnutí, má s ohledem na dobu jeho trvání nárok na mimosmluvní odmě nu, stanovenou podle § 11 odst. 2 písm. f) s přihlédnutím k § 11 odst. 1 písm. g) vyhl. č. 177/1996 Sb. (advokátní tarif). – č. 46/2002 – I

– Ustanovení § 12 odst. 4 advokátního tarifu (o snížení mimosmluvní odměny, jde-li o společné úkony při obhajobě dvou nebo více osob v trestním řízení) se nevztahuje na případy, kdy se koná hlavní líčení proti dvěma i více obža lovaným a obhájce jednoho z obžalovaných v něm zastupuje na základě zmocnění druhého obhájce i spoluobžalovaného. V takovém případě se nic nemění na vztahu mezi zmocňujícím obhájcem a jeho klientem (spoluobža lovaným), takže jde o samostatnou obhajobu. Při stanovení odměny zmocňujícího obhájce je třeba vycházet z toho, že úkon právní služby provedl sám a odměna za něj se přiznává jemu. Vypořádání odměny za toto zastupování je věcí těchto obhájců. – č. 46/2002 – II

– Při určování a účtování úkonů právní pomoci advokátem v trestním řízení je třeba vycházet ze zásady, že první a každý další den hlavního líčení se začíná nový úkon a že dobu úkonů provedených v této souvislosti v různých dnech nelze sčítat. V rámci jednoho dne je však třeba sčítat časy úkonů právní služ by a podle výsledků pak v souladu s ustanovením § 11 odst. 1 písm. g) vyhl. č. 177/1996 Sb., o odměnách advokátů a náhra dách advokátů za poskytování právních služeb (advokátní tarif), ve znění poz dějších předpisů, stanovit počet úkonů právní služby. – č. 13/2003

– Ustanovení § 12 odst. 4 advokátního tarifu nepodmiňuje snížení mimosmluvní odměny o 20 % za každý trestný čin v řízení vedeném pro trestné činy spácha né ve vícečinném souběhu tím, že úkon, za který se odměna stanovuje, musí být společný pro více takových trestných činů. Proto obhájci přísluší odměna ve výši odpovídající sazbě stanovené za jeden úkon právní služby za obhajobu v takovém řízení, i když se úkon týká jen jednoho z trestných činů, o nichž se řízení vede. Pozn. SR: použitelnost tohoto právního názoru je omezena na úkony právní pomoci vykonané do 31. srpna 2006, tj. do účinnosti novely advokátního tarifu provedené vyhl. č. 276/2006 Sb.; nynější úprava v § 12 odst. 5 advokátního tarifu stanoví, že při obhajobě v trestním řízení vedeném pro trestné činy spáchané v souběhu náleží advokátovi pouze odměna stanovená pro trestný čin s nejvyšší trestní sazbou. – č. 7/2006

– Jestliže je trestní stíhání po celou dobu vedeno pro jeden skutek kvalifikova ný jako více trestných činů spáchaných v jednočinném souběhu a tato právní kvalifikace je použita i v pravomocném rozsudku, nelze obhájci přiznat mimo smluvní odměnu za trestné činy spáchané ve vícečinném souběhu podle § 12 odst. 4 vyhlášky č. 177/1996 Sb., ve znění pozdějších předpisů, a to ani tehdy, když obhájce namítá, že je uvedená právní kvalifikace zjevně chybná a trestné jednání mělo být kvalifikováno jako trestné činy spáchané ve vícečinném sou běhu . Pozn. SR: viz poznámku k rozhodnutí č. 7/2006. – č. 29/2006

– V rámci rozhodování podle § 151 odst. 3 tr. ř. soud není oprávněn přezkoumá vat, zda z hlediska taktiky obhajoby bylo potřebné, aby se obhájce zúčastnil ně kterých úkonů. V této souvislosti jsou předmětem přezkoumání soudem otázky, zda se jednalo o úkony právní služby ve smyslu advokátního tarifu, zda se obháj ce zúčastnil úkonů v daném trestním řízení a zda se tyto úkony konaly. – č. 43/2007

– Jednoroční prekluzivní lhůta stanovená v § 151 odst. 2 tr. ř. pro uplatnění ná roku na odměnu a náhradu hotových výdajů podle zvláštního předpisu – vy hl. č. 177/1996 Sb., advokátního tarifu, počíná obhájci, jehož ustanovení bylo opatřením soudu zrušeno, běžet ode dne, kdy mu toto opatření bylo soudem doručeno. – č. 59/2007

– Nechá-li se ustanovený obhájce zastupovat v trestním řízení zástupcem – advokátem, který je plátcem daně z přidané hodnoty, a zaplatí-li tomuto svému zástupci odměnu za zastoupení včetně částky odpovídající dani z přidané hodnoty, kterou je tento zástupce povinen odvést podle zvláštního předpisu, jde o náklady účelně vynaložené v souvislosti s poskytnutím právní služby (§ 13 odst. 1 advokátního tarifu), na jejichž úhradu má ustanovený obhájce nárok. – č. 5/2008

– Za poradu s klientem přesahující jednu hodinu náleží obhájci odměna za jeden úkon právní služby bez ohledu na to, jak byla porada dlouhá a o jakou dobu přesáhla stanovenou minimální délku [§ 11 odst. 1 písm. e), f), g) a i) advokátního tarifu]. – č. 16/2008

– Protože v ustanovení § 11 odst. 1 písm. k) vyhl. č. 177/1996 Sb. (advokátní tarif), ve znění pozdějších předpisů, ve kterém jsou taxativně vypočteny opravné prostředky, u nichž obhájci náleží mimosmluvní odměna za jeden úkon právní služby, není uvedena stížnost proti usnesení o zahájení trestního stíhání, pak za tento úkon právní služby (tj. podání stížnosti proti usnesení o zahájení trestního stíhání) náleží odměna jen ve výši jedné poloviny úkonu, neboť se zřetelem na ustanovení § 11 odst. 3 advokátního tarifu jde svou povahou a účelem o úkon nejbližší úkonům právní služby uvedeným v ustanovení § 11 odst. 2 písm. d) advokátního tarifu. – č. 24/2008

– Za každé započaté dvě hodiny účasti na jednání před soudem (samostatné úkony právní služby) náleží ustanovenému obhájci, nedohodl-li se s klientem jinak, jedna paušální částka náhrady výdajů [§ 11 odst. 1 písm. g) a § 13 odst. 2 a 3 vyhl. č. 177/1996 Sb., ve znění pozdějších předpisů). – č. 31/2008

– Účast obhájce na slyšení obviněného před rozhodnutím o dalším trvání vazby je nutno považovat za účast na jednání před soudem ve smyslu ustanovení § 11 odst. 1 písm. g) vyhl. č. 177/1996 Sb., ve znění pozdějších předpisů. Za tento úkon právní služby tedy náleží odměna obhájci v plné výši. – č. 34/2008

– Počátek běhu jednoroční prekluzivní lhůty k uplatnění nároku ustanoveného obhájce na odměnu a náhradu hotových výdajů (§ 151 odst. 2 tr. ř.) nelze bez dalšího spojovat s okamžikem pravomocného skončení trestního stíhání, protože rozhodné je, kdy se obhájce dozvěděl o tom, že jeho povinnost obhajovat skončila. Jestliže se však obhájce nebo jeho zástupce (substitut) zúčastnil veřejného zasedání odvolacího soudu, při němž bylo vyhlášeno rozhodnutí, jímž bylo pravomocně skončeno trestní stíhání, je rozhodný pro běh uvedené lhůty den konání tohoto veřejného zasedání. Počátek běhu této lhůty však může být modifikován v případě vykonání úkonů právní služby souvisejících s dovolacím řízením, ke kterým obhájce i po zániku jeho zmocnění opravňuje ustanovení § 41 odst. 5 tr. ř. – č. 22/2009

– Provede-li obhájce s obviněným poradu [§ 11 odst. 1 písm. c) advokátního tarifu] o tom, zda podá dovolání, má za tento úkon právní služby vzhledem k oprávnění vyplývajícímu z ustanovení § 41 odst. 5 tr. ř. nárok na odměnu a náhradu hotových výdajů (§ 151 odst. 2 tr. ř.) bez ohledu na to, zda bude dovolání podáno či nikoli. – č. 29/2009

– viz Náklady trestního řízení – č. 56/1992

– viz Rehabilitace soudní – č. 45/1992

– viz Řízení o stížnosti – č. 19/2002 – II

– viz Ustanovený obhájce – č. 57/2009

Odnětí a přikázání věci

– Důležitými důvody ve smyslu § 25 tr. ř. mohou být především takové okol nosti, které zabezpečují zjištění objektivní pravdy jako hlavní předpoklad spravedlivého rozhodnutí, dále výchovné působení trestního řízení na pacha tele i na občany a co nejrychlejší projednání věci. Nelze přehlížet ani poža davek, aby řízení nezpůsobovalo nadměrné náklady (stránka hospodárnosti), tedy požadavek úspornosti nákladů trestního řízení, lze-li jej ovšem dosáh nout při dodržení ostatních zásad trestního řízení. Mezi případy delegace, jež se opírají o požadavek zabezpečení objektivity soudního řízení a spravedli vého rozhodnutí, je nutno zahrnout i případy vyloučení všech soudců přísluš ného soudu (§ 30 odst. 1 tr. ř.).

Při úvaze, zda v posuzované věci jsou důležité důvody ve smyslu § 25 tr. ř., nelze vycházet jen z jednoho hlediska, nýbrž je nutno hodnotit okolnosti případu ze všech uvedených hledisek ve vzájemné souvislosti.

Uvažovat o důvodech k delegaci je možné teprve tehdy, je-li místní přísluš nost soudu, u kterého byla podána obžaloba, nepochybná. – č. 12/1972

– V trestních věcech proti mladistvým má postup podle § 295 tr. ř. přednost před postupem podle § 25 tr. ř. Postup ve smyslu § 25 tr. ř. může však přichá zet v úvahu při společném řízení proti mladistvému a osobě starší než 18 let (§ 296 tr. ř.). Pozn. SR: nyní platí speciální úprava obsažená v § 37 až § 39 zákona o soudnictví ve věcech mládeže. – č. 12/1972

– Ustanovenie § 25 Tr. por. umožňuje, aby najbližší spoločne nadriadený súd z dôležitých dôvodov odňal trestnú vec príslušnému súdu a prikázal ju inému súdu toho istého druhu a stupňa. Podľa tohto ustanovenia možno teda zmeniť len miestnu príslušnosť súdu a nie aj príslušnosť vecnú. Odňatie a prikázanie trestnej veci sa môže uskutočniť v ktoromkoľvek štádiu konania pred súdom, teda aj v odvolacom konaní. Uvedené rozhodnutie zakladá miestnu prísluš nosť súdu, ktorému bola trestná vec prikázaná na vykonanie konania, až do jej právoplatného skončenia. – č. 8/1980

– Mezi důležité důvody pro odnětí a přikázání věci ve smyslu § 25 tr. ř. patří i vyloučení všech soudců příslušného soudu z rozhodování. – č. 7/1984

– Podle § 25 tr. ř. může být z důležitých důvodů věc příslušnému soudu odňata a přikázána jinému soudu téhož druhu a stupně. Nelze tedy věc odejmout okresnímu soudu a přikázat ji k projednání a rozhodnutí vojenskému soudu, a to ani tehdy, když by jinak byly splněny podmínky pro společné řízení u vojenského soudu. Pozn. SR: po zrušení vojenské justice se právní názor obsažený v závěru judikátu již neuplatní. – č. 20/1990

– Rozhodnutí podle § 262 věty druhé tr. ř., aby věc projednal a rozhodl jiný soud téhož druhu a téhož stupně, je svou povahou odnětím a přikázáním věci, a proto pro tento postup musí být splněny obdobné důležité důvody jako pro postup podle § 25 tr. ř. – č. 40/1991 – II

– Je-li podána obžaloba pro trestný čin útoku na veřejného činitele podle § 156 odst. 3 tr. zák. k soudu, kde působí soudce. který měl být tímto trestným činem poškozen, jsou dány důležité důvody k tomu. aby věc byla příslušnému soudu odňata a přiká zána jinému soudu (§ 25 tr. ř.). Pozn. SR: právní názor se již neuplatní vůči verbálním útokům vůči osobě soudce, neboť nový tr. zákoník neobsahuje úpravu odpovídající již zrušenému ustanovení § 156 odst. 3 tr. zák. Může však nyní jít např. o násilný útok vůči soudci jako vůči úřední osobě podle § 325 tr. zákoníku. – č. 39/1993

– Odejme-li nadřízený soud podle § 25 tr. ř. příslušnému soudu takovou trestní věc, která náležela ke dni účinnosti zákona č. 284/1993 Sb. do pravomoci vojenských soudů, může ji přikázat jen soudu, který je uveden v § 5c odst. 1 zákona č. 436/1991 Sb., ve znění zákona č. 284/1993 Sb. Pozn. SR: s ohledem na zrušení vojenských soudů je judikát nyní použitelný jen omezeně. – č. 3/1994

– Důvody pro odnětí a přikázání věci podle § 25 tr. ř. nelze mechanicky dovozovat z pouhého porovnání počtu útoků spáchaných v obvodu toho kterého soudu ani z počtu tam bydlících svědků. Hledisko hospo dárnosti nelze nadřazovat nad požadavek náležitého objasnění věci, který je základním předpokladem pro správné rozhodnutí soudu. – č. 4/1994

– Jestliže v době rozhodování soudu, který je nejblíže společně nadřízen pří slušnému soudu a soudu, jemuž má být věc postupem podle § 25 tr. ř. přiká zána, bylo řízení u příslušného soudu, byť nepravomocně skončeno, pak za této procesní situace nelze návrhu na delegaci vyhovět už proto, že zde není „věc“, kterou by bylo možno příslušnému soudu odejmout. – č. 33/2001

– Důvodem k odnětí a přikázání věci podle § 25 tr. ř. zpravidla nemůže být skutečnost, že jedním z poškozených je i příslušný okresní soud. Skutečnost, že ve věci vystupuje jako jeden z poškozených také Česká republika – pří slušný okresní soud, tedy v širším smyslu zaměstnavatel soudců příslušného soudu, sama o sobě nezakládá takový poměr soudců tohoto soudu k věci, kte rý by jim bránil nestranně rozhodovat. – č. 33/2007

– Podle § 7 odst. 2 zák. č. 283/1993 Sb., o státním zastupitelství, ve znění pozdějších předpisů, je státní zastupitelství příslušné k zastupování státu u soudu, u něhož toto státní zastupitelství působí, pokud zvláštní právní předpis nestanoví jinak. Takovou výjimku výslovně stanoví ustanovení § 179 odst. 1 tr. ř., podle kterého je k podání obžaloby a k jejímu zastupování před soudem příslušný státní zástupce vyššího státního zastupitelství, než které u soudu působí, pokud vykonával dozor nad zachováním zákonnosti v přípravném řízení a věc nepředal nižšímu státnímu zastupitelství.

Výjimka podle § 179 odst. 1 tr. ř. se uplatní i v případě odnětí věci a jejího přikázání podle § 25 tr. ř. mimo obvod soudu, u něhož státní zastupitelství působí. Proto státní zástupce vyššího státního zastupitelství, který podal obžalobu na základě oprávnění vyplývajícího z ustanovení v § 179 odst. 1 tr. ř. k příslušnému soudu a věc nepředal nižšímu státnímu zastupitelství, zastupuje obžalobu v řízení před soudem, jemuž byla věc delegována, i po odnětí věci a jejím přikázání mimo obvod územní působnosti takového vyššího státního zastupitelství. Tento státní zástupce je také oprávněn podat opravné prostředky proti rozhodnutím tohoto soudu. – č. 26/2009

– viz Postoupení věci – č. 12/1972

– viz Vyloučení orgánů činných v trestním řízení – č. 40/1991 – I

Odpor proti trestnímu příkazu

– Oprávněná osoba se po doručení trestního příkazu může výslovně vzdát práva odporu podle analogie § 250 odst. 1 tr. ř. Pozn. SR: srov. nyní výslovnou úpravu v § 314g odst. 1 poslední věta tr. ř., takže nejde již o analogii, nýbrž o přímou aplikaci zákona. – č. 64/1999 – I

– Pokud se obviněný, jenž je plně způsobilý k právním úkonům, výslovně vzdal práva odporu, nemůže poté podat odpor ani prostřednictvím svého obhájce.

V takovém případě obviněným podaný odpor nemá účinky uvedené v § 314g odst. 2 tr. ř. Není -li proti trestnímu příkazu v zákonné lhůtě podán odpor jinou oprávněnou osobou. stane se trest ní příkaz pravomocným a vykonatelným.

Postup soudu, který v takové věci přesto nařídí hlavní líčení a dokonce vydá rozhodnutí, je v rozporu se zákonem, neboť o podané obžalobě již bylo rozhodnuto pravomocným trestním příkazem. Je-li proti takovému rozhodnutí podán opravný prostředek, je třeba v opravném říze ní postupovat podle § 258 odst. 1 písm. a) tr. ř., popř. podle § 149 odst. 1 tr. ř., tj. napadené roz hodnutí se bez dalšího zruší. – č. 64/1999 – II

– Právo podat odpor vůči trestnímu příkazu vzniká již doručením jeho opisu obviněnému, bez ohledu na to, zda je mu nutno doručit překlad trestního příkazu do jeho mateřského jazyka (§ 28 odst. 2 tr. ř.). Ustanovení § 28 odst. 3 tr. ř. má z hlediska počátku běhu a trvání lhůty k podání odporu jen takový význam, že den, kdy byl obviněnému doručen písemný překlad trestního příkazu, je počátkem běhu osmidenní lhůty stanovené k podání odporu proti trestnímu příkazu; dříve totiž tato lhůta nemůže začít běžet. To ovšem nevylučuje možnost podat odpor dříve, tj. před doručením písemné ho překladu trestního příkazu. Je to obdobná situace, jako když podá obža lovaný odvolání po vyhlášení rozsudku ještě před tím, než mu je doručen rozsudek v písem ném vyhotovení. – č. 36/2004 (s. 234)

Odposlech a záznam telekomunikačního provozu

– Odposlech a záznam telekomunikačního provozu může nařídit za podmínek ustanovení § 88 odst. 1 a 2 tr. ř. předseda senátu nebo soudce příkazem, který má povahu rozhodnutí svého druhu; nejde o usnesení ve smyslu § 119 odst. 1 tr. ř. ani o opatření. – č. 23/1996

– Odposlech a záznam telekomunikačního provozu pro účely trestního řízení je upraven v ustanovení § 88 tr. ř., které připouští i provedení takových úkonů před zahájením trestního stíhání, jde-li o úkony neodkladné či neopakovatel né ve smyslu ustanovení § 160 odst. 2 a 4 tr. ř. Jedině podle ustanovení § 88 tr. ř. provedené odposlechy a záznamy o nich jsou v trestním řízení procesně použitelné. Odposlechy a záznamy telekomunikačního provozu, provedené podle jiných zákonných norem, např. podle zákona o Policii České republiky (§ 35, § 36 zák. č. 283/1991 Sb., ve znění pozdějších předpisů) nebo pod le celního zákona [§ 37c písm. c) a § 37d zák. č. 13/1993 Sb., ve znění poz dějších předpisů] lze použít pouze k účelu, který jim tyto zákony vymezují, tedy jako prostředek operativní techniky. Na tom nic nemění ani skutečnost, že byly provedeny za okolností, které by jinak byly důvodem pro jejich pro vedení v trestním řízení jako úkonů neodkladných nebo neopakovatelných. Záznamy o takovém odposlechu, stejně jako jakékoliv jiné operativní mate riály, nemohou být zařazovány do procesního spisu. Pozn. red.: zákonem č. 265/2001 Sb. byly s účinností od 1. ledna 2002 změněny citované záko ny o Policii České republiky a celní zákon tak, že již neupravují možnost provádění odposlechů a záznamů telekomunikačního provozu. Uveřejnění tohoto rozhodnutí za uvedené situace je odůvod něno tím, že i v době nové úpravy bude před soudy projednáváno ještě velké množství případů, ve kte rých byly provedeny odposlechy a záznamy telekomunikačního provozu podle původní právní úpravy. – č. 55/2001

– Předpokladem provedení důkazu záznamem telekomunikačního provozu je se psání protokolu o tomto úkonu, který musí obsahovat zákonem stanovené pod statné náležitosti (§ 88 odst. 4 tr. ř.), musí tedy splňovat určité formální podmín ky. Nedostatek jejich splnění, zejména pokud jde o údaje o místě, času, způsobu provedení záznamu, jakož i osobě, která záznam pořídila, lze však odstranit, a to i v řízení před soudem, stejným způsobem, tak jako v případě odstranění formál ních nedostatků protokolu sepsaného o jakémkoliv jiném úkonu trestního řízení, např. výslechem osob, které se provedení úkonu zúčastnily, popř. jej provedly, a to v postavení svědka. Takový postup nelze považovat za nepřípustnou manipu laci se záznamy telekomunikačního provozu a nevymyká se ani možnostem sou du, takže věc nevyžaduje další šetření ve smyslu ustanovení § 221 tr. ř. o vrácení věci státnímu zástupci k došetření. Podstatnou náležitostí protokolu o záznamu telekomunikačního provozu je i uvedení údajů o obsahu provedeného záznamu. Z dikce zákona však vyplývá, že podstatnou náležitostí předmětného protokolu není přepis jednotlivých hovorů na provedeném záznamu, ale že postačuje uve dení údajů o čase jednotlivých hovorů, číslech a osobách uživatelů účastnických stanic, tedy o osobách volajících a volaných. – č. 56/2001

– viz Důkaz – č. 14/2003 – I a 19/2004 – II

Odpovědnost trestní

– Pro nepříčetnost není vyloučena trestní odpovědnost ve smyslu § 12 tr. zák. u pachatele, který spáchal trestný čin v mrákotném stavu, jestliže do tohoto stavu se sám přivedl požitím alkoholických nápojů a jestliže si přitom byl nebo mohl být vědom, že při jeho zdravotním stavu může požití alkoholu tento mrákotný stav vyvolat. Pozn. SR: nyní srov. § 26 tr. zákoníku. – č. 36/1965

– U trestného činu rozkrádání majetku v socialistickém vlastnictví podle § 132 odst. 1 písm. a) tr. zák. se vyžaduje úmyslné zavinění, pro nějž je charakte ristický prvek vůle. V rámci zjišťování úmyslu pachatele je proto nutno zkou mat z hledisek intelektuální složky to, jaké porušení nebo ohrožení chráně ných zájmů si pachatel představoval, z hlediska volní složky pak nutno zkou mat, co chtěl pachatel svým jednáním způsobit, popř. s jakým následkem byl srozuměn. Pozn. SR: nyní srov. trestný čin krádeže podle § 205 odst. 1 tr. zákoníku. – č. 11/1967 – II

– Nepríčetnosť spôsobená patologickou opilosťou nevylučuje trestnú zodpo vednosť páchateľa, ak si stav patologickej opilosti zavinil aspoň z nevedomej nedbanlivosti (§ 12 ods. 2 Tr. zák.). Pozn. SR: nyní srov. ustanovení o trestném činu opilství podle § 360 tr. zákoníku. – č. 29/1971 – II

– Trestnosť trestného činu rozkrádania majetku v socialistickom vlastníctve podľa § 132 Tr. zák. zásadne nie je vylúčená skutočnosťou, že páchateľ má vôči organizácii, ktorej majetok rozkráda, skutočný alebo domnelý nárok na majetkové plnenie. Pozn. SR: nyní jde o trestní odpovědnost pro trestné činy krádeže, zpronevěry a podvodu podle § 205, § 206 a § 209 tr. zákoníku. – č. 3/1972 – VI

– Při zkoumání odpovědnosti pachatele, který je v konečné fázi alkoholismu, za trestné činy spáchané v opilosti, je nutno rozlišit dvě otázky:

1. schopnost pachatele odolat požívání alkoholických nápojů, tedy otázku míry jeho závislosti na alkoholu, jež má význam pro dobu před požitím alko holických nápojů a v průběhu jejich požívání;

2. otázku míry jeho rozpoznávací a ovládací schopnosti v době činu.

První z uvedených dvou otázek je rozhodná pro posouzení, zda se pachatel přivedl do stavu nepříčetnosti zaviněným požitím alkoholických nápojů ve smyslu § 12 odst. 2 tr. zák. Druhá otázka má význam pro posouzení příčet nosti pachatele a jeho trestní odpovědnosti podle § 12 odst. 1 tr. zák. Pozn. SR: srov. nyní § 26 tr. zákoníku ve vztahu k § 360 tr. zákoníku o trestném činu opilství. – č. 6/1974

– Druh matky dítěte nemá právní povinnost uloženou zákonem pečovat o dítě družky, jejíž opomenutí by mohlo zakládat trestní odpovědnost za trestně právně relevantní následek způsobený zanedbáním péče (§ 89 odst. 2 tr. zák.). Taková povinnost by mu mohla vzniknout jen na základě dohody s matkou, a to i konkludentní, popř. na základě jeho předchozího nebezpečného jednání, jehož následky by byl povinen odvrátit nebo jim předejít. Není-li tu takový vztah, nelze činit druha matky odpovědným za smrt dítěte, která nastala v dů sledku opomenutí poskytnout dítěti potřebnou péči a zajistit mu lékařskou pomoc. V takovém případě může být druh odpovědný jen za úmyslné opo menutí obecné povinnosti poskytnout dítěti potřebnou pomoc ve smyslu § 207 odst. 1 tr. zák., kterou má každý. Pozn. SR: nyní srov. § 112 a § 150 tr. zákoníku. – č. 16/1984

– Jestliže ve skutku není obsaženo jednání ve smyslu trestního práva, tj. koná ní nebo opomenutí, odpadají další úvahy, zda mezi trestně irelevantním jed náním pachatele a následkem je příčinná souvislost a zda je dáno zavinění. – č. 7/1988 – II

– Pouhý projev ochoty provést za úplatu nedovolené přerušení těhoten ství u ženy, která je k takovému zákroku již rozhodnuta, není trestný. – č. 50/1992 – II

– Pokud rozhodlo představenstvo akciové společnosti jako kolektivní statutární orgán o určité otázce, která má význam pro naplnění znaků trestného činu, nevylučuje to obecně individuální trestní odpovědnost jednotlivých fyzických osob jako členů takového kolektivního orgánu, kte ří se na zmíněném rozhodnutí podíleli, jestliže naplnili svým jednáním všechny znaky konkrét ního trestného činu (§ 89 odst. 1 tr. zák.). Konkrétní podíl jednotlivých fyzických osob na tako vém rozhodnutí kolektivního orgánu však musí být prokázán. To vyplývá z konstrukce trestní odpovědnosti, jež je založena na individuální trestní odpovědnosti fyzických osob, která vzni ká naplněním znaků konkrétního trestného činu, bez ohledu na to, zda k němu popřípadě došlo v rámci činnosti právnické osoby. Pozn. SR: nyní je problematika upravena v § 111 tr. zákoníku. – č. 23/1999 – II

– viz Doprava – č. 19/1968 – II

– viz Důkaz – č . 19/2004 – II

– viz Důležitá povinnost uložená podle zákona – č. 31/1966

– viz ln dubio pro reo – č. 62/1968

– viz Maření výkonu úředního rozhodnutí a vykázání – č. 8/2003

– viz Nepříčetnost – č. 13/1966

…

Toto je pouze náhled elektronické knihy. Zakoupení její plné verze je možné v elektronickém obchodě společnosti eReading .