Vzor citace: KLÍMA, K. O právu ústavním. Praha: Wolters Kluwer ČR, 2012. 316 s.

Právní stav publikace je ke dni 12. 2. 2012.

© prof. nzw. et doc. JUDr. Karel Klíma, CSc., dr. hab., 2012

Lektoroval doc. JUDr. Josef Blahož, DrSc.

ISBN 978-80-7357-757-5 (váz.)

ISBN 978-80-7357-898-5 (e-pub)

Obsah

Použité zkratky

Slovo o autorovi

Předmluva

Úvodem

PRVNÍ ČÁST: O PRÁVU ÚSTAVNÍM

Kapitola 1: Historicko-genetické souvislosti ústav

1.1 Ústavnost – pojetí geneze

1.2 Historická podmíněnost ústavy

1.3 Ústava jako fenomén (prezentace) národní státnosti

1.4 Ústavnost a politická kultura

Kapitola 2: Obecné otázky teorie ústavy

2.1 Metodologie ústavního práva – kompaktnost či nekompaktnost metod zkoumání a interpretace

2.2 Smysl normativní analýzy textu ústavy

2.3 Odpovědnost a sankce jako deficit sebevědomí ústavnosti

2.4 Jaká je moc „národní“ ústavy v současnosti?

2.5 Ústavněprávní východiska suverenity státu

2.6 Zvláštní zkušenost ústav nových demokracií a jejich přínosnost

Kapitola 3: Východiskové ústavněprávní instituty

3.1 Ústavněprávní úskalí pojetí „lidu“

3.2 Dělba moci – modely a realita

3.3 Pokus o konstrukční ústavní zásady dělby moci

3.4 Skutečné (čtyři) zdroje normotvorby v dělbě moci

3.5 Jak vykládat „podstatné náležitosti demokratického právního státu“ (a jak používat)?

Kapitola 4: Ústavní právo zvláštní – výběr otázek

4.1 Politické strany a ústavnost (a opačně)

4.1.1 Státotvornost politických stran a (nad)ústavnost

4.2 Kluby a frakce v parlamentu – modifikace nebo moderace zastupitelské demokracie?

4.3 Charisma osobnosti v ústavní funkci

4.4 Svoboda slova a ústavnost

4.5 Jak (ne)podceňovat či (pře)ceňovat referendum

4.6 Ústavní charakter zájmových sdružení

4.7 Osobitost vlastnictví v ústavním právu

4.8 Ústavní povaha daňového systému – ideál a realita

4.9 „Otevírání“ ústavních systémů členských států

Kapitola 5: Komplementární studie

5.1 Ústavní právo a mezinárodní rozhodčí řízení

5.2 Závěrem

DRUHÁ ČÁST: O ČESKÉM PRÁVU ÚSTAVNÍM – INSTITUCIONÁLNÍ ASPEKTY

Kapitola 1: Ústavní vývoj Československa jako „laboratoř“ zvratů a kontinuity

1.1 Logika etap ústavního vývoje Československa

1.2 Vnější souvislosti ústavního vývoje Československa

1.3 Vnitřní režim československých ústav

1.4 „Ústavnost“ 1939−1945

1.5 Ústavní souvislosti etap slovenské emancipace

1.6 Jak hodnotit (dvě) československé „Konstituanty“

Kapitola 2: Česká ústavnost jako tranzitorní systém, polylegalita ústavy, vývoj

Kapitola 3: Dělba moci v České republice

Kapitola 4: Nová konstelace závazných ústavních zdrojů v České republice

Kapitola 5: Ústavní verze parlamentní demokracie České republiky

Kapitola 6: Reflexe volební geografie v České republice a role politických stran

Kapitola 7: Skutečná role exekutivy v České republice

Kapitola 8: Ústavní pozice prezidenta republiky

Kapitola 9: Úvaha k přímé volbě prezidenta

Kapitola 10: „Kancléřská demokracie“ v Čechách?

Kapitola 11: Soudní moc v České republice z ústavního pohledu

11.1 Ústavní východiska

11.2 Ústavní soud v komparačním pohledu

11.3 Soudní rozhodování jako nový zdroj práva?

Kapitola 12: Jak přijmout interpretační „invazi“ vrcholných soudů?

Kapitola 13: Srovnání postavení nejvyšších soudcovských rad ve vybraných zemích Evropské unie

Kapitola 14: Územní samospráva jako „samostatná“ moc podle Ústavy ČR?

Kapitola 15: Evropská unie jako mocenský systém

15.1 Pojetí tzv. nové suverenity

15.2 „Přenos některých pravomocí orgánů ČR“

15.3 Existují „národní státy“ v EU?

TŘETÍ ČÁST: O ČESKÉM PRÁVU ÚSTAVNÍM – LIDSKOPRÁVNÍ ASPEKTY

Kapitola 1: Fenomén Listiny základních práv a svobod

1.1 Historická osobitost Listiny

1.2 „Dvojkolejnost“ ochrany lidských práv v Evropě

1.3 Veřejnoprávní význam Listiny

1.4 K efektu čl. 41 odst. 1 Listiny

1.5 Zákonná koncepce „omezení“ ústavně (Listinou) „zakotvené“ svobody

Kapitola 2: Listina jako zvláštní „materiální jádro“ Ústavy ČR

Kapitola 3: Listina jako legislativní „inženýring“ aneb heterogenní právní režim Listiny

Kapitola 4: Tzv. krizová ústava a lidská práva

Kapitola 5: Ústava a opatření antiterorismu

5.1 Ústavní funkce řešení krizových stavů

5.2 Konstitucionalizace antiterorismu

5.3 Ústavní úprava bezpečnostních situací v České republice

ČTVRTÁ ČÁST: INTRODUKCE DO ÚSTAVNÍHO SOUDNICTVÍ

Kapitola 1: Ústavní otázka nezávislosti soudní moci

Kapitola 2: Negativní zákonodárce nebo „Třetí komora“? (myšleno Ústavní soud)

Kapitola 3: „Interpretační rozsah právního řádu v rozhodování Ústavního soudu“

Kapitola 4: Závaznost rozhodnutí Ústavního soudu ČR

Kapitola 5: Návrhy k Ústavnímu soudu – ústavní „kvazižaloby“

Kapitola 6: „Ústavní mezery“

PÁTÁ ČÁST: O PRÁVU ÚSTAVNÍM SROVNÁVACÍM

Kapitola 1: Historické modelové fenomény

1.1 Fenomén anglického konstitucionalismu

1.1.1 Fenomén ústavních konvencí

1.1.2 DEVOLUTION – ústavní změny na postupu

1.1.2.1 Ústavní zvláštnosti Skotska

1.1.2.2 Ústavní zvláštnosti Severního Irska

1.1.2.3 Ústavní situace Walesu

1.1.3 „Britské společenství národů“ a jeho ústavní aspekty

1.1.4 Ústavní rozmach parlamentarismu – Commonwealth

1.1.4.1 Irsko

1.1.4.2 Kanada

1.1.4.3 Austrálie

1.1.4.4 Nový Zéland

1.1.4.5 Indie

1.1.4.6 Jižní Afrika

1.2 Spojené státy americké – fenomén modelu

1.2.1 „Mladý“ stát a nejstarší ústava světa

1.2.2 Originální (původní) ústavní model federace

1.2.3 Agregační osobitost vývoje americké federace

1.2.4 První tripartita moci v Ústavě

1.2.5 O prezidentské moci

1.2.6 Faktická expanze funkcí prezidenta USA

1.2.7 Originalita „dvouliniové“ soudní moci (či dvousystémové)

1.2.8 Nejvyšší soud USA jako ztělesnění „třetí moci“

1.2.9 Neopakovatelné „Judicial Review“

1.3 Švýcarská ústavněprávní originalita

1.3.1 Smysl švýcarského federalismu

1.3.2 Originalita formy vlády

1.3.3 Fenomén švýcarského referendarismu

1.3.4 Komparativní resumé – možnosti aplikace

1.4 Francie jako ústavněprávní fenomén

1.4.1 Blok ústavnosti

1.4.2 Nepřekonatelnost Deklarace

1.4.3 Prezidenciální forma vlády

1.4.4 Ústavní rada jako garant ústavnosti

1.4.5 Druhy zákonů a „ústavní organika“

1.4.6 Státní rada jako další soud sui generis

1.4.7 Účetní dvůr

Kapitola 2: Obnova parlamentarismu po druhé světové válce

2.1 První vlna obnovy parlamentarismu

2.2 Výjimečnost ústavního systému SRN

2.2.1 Obnova demokracie v Německu

2.2.2 Nedualistický federalismus SRN

2.2.3 Spolková rada – orgán bez klasického zařazení

2.2.4 Povaha tzv. racionalizovaného parlamentarismu

2.2.5 Povaha tzv. kancléřské funkce

2.2.6 Autorita Spolkového ústavního soudu

2.3 Zvláštní obraz japonské ústavnosti

2.3.1 Historická situace pro vznik ústavy – vliv Německa

2.3.2 Změna na základě Postupimských dohod

2.3.3 Zvláštnosti parlamentního císařství

2.4 Zvláštnosti skandinávských parlamentních systémů

2.5 Parlamentní monarchie severozápadní Evropy

2.6 Španělská konstituční monarchie

2.6.1 Klidný přechod k ústavní demokracii

2.6.2 Dílčí poznámky k obsahu Ústavy

2.6.3 Pozice krále v dělbě moci

2.6.4 Autonomní společenství

Kapitola 3: Obnova ústavní demokracie v postsocialistických zemích − výběr

3.1 Bohatství polské ústavnosti

3.1.1 Ústava 3. května 1791

3.1.2 Takzvané „Malé ústavy“ v Polsku

3.1.3 Nejvyšší kontrolní komora – NIK

3.1.4 Ústavní věda a ústavní realita

3.1.5 Ústavní soud

3.1.6 Státní tribunál – orgán ústavní odpovědnosti

3.1.7 Místní právo

3.1.8 Varianta parlamentně-kabinetního systému

3.2 Ústavní samostatnost Slovenské republiky

3.2.1 Cílevědomá rychlost vzniku Slovenské republiky

3.2.2 Osobitosti slovenského parlamentarismu

3.2.3 Zvláštnosti ústavodárné činnosti Národní rady

3.3 Aktuální ústavnost Ruské federace

3.3.1 Ústava Ruské federace v kontextu vývoje SSSR

3.3.2 Ruská dělba moci – forma vlády

3.4 Ústavní právo postsovětských zemí

3.4.1 Ústavní výzvy po rozpadu SSSR

3.4.2 Rozmach prezidencialismu

3.4.3 Případ Ukrajiny

Kapitola 4: Ústavněprávní, teritoriální komparatistika − výběr

4.1 Latinskoamerické ústavní právo

4.1.1 Historická východiska ústavnosti

4.1.2 Charakteristické rysy latinskoamerických ústav

4.1.3 Latinskoamerický prezidencialismus

4.2 Ústavní právo arabských zemí

4.2.1 Obecné rysy ústavnosti sui generis

4.2.2 Ústavní šance dualistické monarchie Maroka

4.2.3 Ústavní šance republikánského systému v monarchii

4.3 Monarchie v podmínkách ústavního zřízení

4.3.1 Řešení dilematu: ústavní regule a nesesaditelnost moci

4.3.2 Ústavní úprava monarchismu

4.3.3 Dynastické následnictví jako ústavní kategorie

4.3.4 Úplný „podústavní“ status monarchy

4.4 Ústavní právo Izraele

4.4.1 Konstituování izraelského státu

4.4.2 Zvláštní povaha izraelské ústavnosti

4.4.3 Občanství Izraele

4.4.4 Forma vlády

4.5 Ústavněprávní originalita Grónska

4.5.1 Dánská unitarita

4.5.2 Grónská autonomie

Abstract

Seznam použité literatury

Použitá soudní rozhodnutí

Použité právní předpisy

Další související literatura

Použité zkratky

Ústava ČR ústavní zákon č. 1/1993 Sb., Ústava České republiky, ve znění pozdějších předpisů

Listina ústavní zákon č. 2/1993 Sb., Listina základních práv a svobod, ve znění pozdějšího předpisu

zák. ÚS zákon č. 182/1993 Sb., o Ústavním soudu, ve znění pozdějších předpisů

Úmluva Úmluva o ochraně lidských práva a základních svobod (Sdělení federálního ministerstva zahraničních věcí č. 209/1992 Sb., o přijetí Úmluvy o ochraně lidských práv a základních svobod)

Deklarace francouzská Deklarace práv člověka a občana z 26. srpna 1789

zák. rozh. říz. zákon č. 216/1994 Sb., o rozhodčím řízení a o výkonu rozhodčích nálezů, ve znění pozdějších předpisů

UNCITRAL Vzorový zákon UNCITRAL o mezinárodní obchodní arbitráži

ESLP Evropský soud pro lidská práva

ESD Evropský soudní dvůr

z. s. s. zákon č. 6/2002 Sb., o soudech, soudcích, přísedících a státní správě soudů a o změně některých dalších zákonů, ve znění pozdějších předpisů

krizový zákon zákon č. 240/2000 Sb., o krizovém a řízení a o změně některých zákonů (krizový zákon), ve znění pozdějších předpisů

Slovo o autorovi

Prof. nzw. et doc. JUDr. Karel Klíma, CSc., dr. hab. (nar. 1951 v Plzni) je univerzitním a vysokoškolským učitelem. V letech 1975–1996 působil na Právnické fakultě Univerzity Karlovy. Od roku 1993 vyučuje na Právnické fakultě Západočeské univerzity v Plzni, kde je vedoucím katedry ústavního práva, a na dalších vysokých školách: Vysoké škole Karlovy Vary, Uniwersytet Siedlce, Polska (Prof. nzw., dr. hab.).

Jako přednášející a hostující profesor vyučoval na řadě univerzit ve světě – v Toulouse, Bologni, Udine, Passau, Manchesteru, Le Havru, Lublinu, Oxfordu, Karlsruhe, Granadě a jinde. Je autorem řady monografií a mnoha desítek článků doma i v zahraničí, a to v oborech státovědy, ústavního práva srovnávacího a ústavního soudnictví a práva Evropské unie. Ovládá devět cizích jazyků.

V letech 1995–2004 byl členem Výkonného výboru Mezinárodní asociace ústavního práva se sídlem ve Fribourgu (Švýcarsko). Je členem Mezinárodní akademie srovnávacího práva AIDC v Paříži, členem Světové právnické asociace WJA se sídlem New Yorku a předsedou její sekce Profesorů práva.

V roce 2004 byl kandidátem vlády České republiky na soudce Evropského soudu pro lidská práva ve Štrasburku.

Je advokátem České advokátní komory.

Vybrané publikační počiny monografické a učebnicové

I. Vlastní plné autorství

1. Ústavní soudnictví. Praha: Universe, 1993 (učebnice).

2. Úvod do státovědy. Plzeň: Západočeská univerzita, 1994 (skriptum).

3. Světové ústavní systémy. Plzeň: Západočeská univerzita, 1994 (skriptum).

4. Ústavní právo. Praha: Victoria Publishing, 1995 (učebnice).

5. Ústavní právo. 1. vydání. Praha: Bohemia Iuris Kapitál, 1997 (učebnice).

6. Ústavní právo. 2. vydání. Praha: Bohemia Iuris Kapitál, 1999 (učebnice).

7. Ústavní právo. 1. vydání. Dobrá Voda: Aleš Čeněk, 2002 (učebnice).

8. Teorie veřejné moci (vládnutí). 1. vydání. Praha: ASPI, 2003 (učebnice).

9. Ústavní právo. 2. vydání. Plzeň: Aleš Čeněk, 2004 (učebnice).

10. Ústavní právo. 3. vydání. Plzeň: Aleš Čeněk, 2006 (učebnice).

11. Teorie veřejné moci (vládnutí). 2. vydání. Praha: ASPI, 2006 (učebnice).

12. Constitutional Law of the Czech Republic. Plzeň: Aleš Čeněk, 2008.

13. Ústavní právo. 4. vydání. Plzeň: Aleš Čeněk, 2010 (učebnice).

II. Spoluautorské publikace

1. Ústavní právo Evropské unie. Dobrá Voda: Aleš Čeněk, 2003 (vedoucí autorského kolektivu, spoluautor).

2. Srovnávací ústavní právo. Praha: Codex Bohemia, 1998 (spoluautor).

3. Srovnávací ústavní právo. 2. vydání. Praha: ASPI, 2003 (spoluautor).

4. Srovnávací ústavní právo. 3. vydání. Praha: ASPI, 2007 (spoluautor).

5. Úvod do práva Evropské unie. Plzeň: ZČU, 2002 (vedoucí autorského kolektivu, spoluautor).

6. Seminární praktikum z ústavního práva. Dobrá Voda: Aleš Čeněk, 2003 (vedoucí autorského kolektivu, spoluautor).

7. Československá ústava. Komentář. Praha: Panorama, 1988 (spoluautor).

8. Francouzština pro právníky. Praha: Univerzita Karlova, 1991 (spoluautor).

9. Praktikum českého ústavního práva. Plzeň: Aleš Čeněk, 2005 (vedoucí autorského kolektivu).

10. Komentář k Ústavě a Listině. Plzeň: Aleš Čeněk, 2005 (vedoucí autorského kolektivu).

11. Státověda. Plzeň: Aleš Čeněk, 2005 (vedoucí autorského kolektivu).

12. Encyklopedie ústavního práva. Praha: ASPI, 2007 (vedoucí autorského kolektivu).

13. Ústavné právo Slovenskej republiky. Bratislava: BVŠP, 2008 (spoluautor).

14. Praktikum českého ústavního práva. 3. vydání. Plzeň: Aleš Čeněk, 2009 (vedoucí autorského kolektivu).

15. Komentář k Ústavě a Listině. 2. vydání. Plzeň: Aleš Čeněk, 2009 (vedoucí autorského kolektivu).

16. Státověda. 2. vydání. Plzeň: Aleš Čeněk, 2011 (vedoucí autorského kolektivu).

17. Evropské právo. Plzeň: Aleš Čeněk, 2011 (vedoucí autorského kolektivu).

18. Srovnávací ústavní právo. 4. vydání. Praha: ASPI, 2011 (spoluautor).

Předmluva

Takřka 40 let pozornosti oboru ústavního práva na univerzitní úrovni, když tento obor je univerzitním na celém světě, zaslouží určité shrnující, bilanční a monografické pozornosti. Poznání ústavního práva v jeho nejširším pojetí jako kultury regulace vztahů v demokratickém světě, obohacuje o poznání hodnot lidské civilizace v současné době, které jsou schopny zvládnout složité společenské vztahy v současnosti a přitom zajistit důstojné podmínky práva na život.

Vyvíjí se lidská civilizace, vyvíjí se ústavní právo. Hodnotový systém ústavního práva dospěl ve světě nepochybně k určitému ucelenému pojetí. Stejně tak autor cítí, že určité dlouhodobé zhodnocení objektivních a subjektivních poznatků v oboru ústavního práva je nejlepším způsobem, jak tomuto odvětví vyjádřit pokoru a úctu. A to je, spolu s určitou výběrovou syntézou závěrů doktríny, hlavním záměrem předkládané monografie.

Praha, Plzeň, 2012

Karel Klíma

Úvodem

Motto: Pouze něco přes 200 let se datuje ústavnost moderní čili současná. Zřejmě až v posledních desetiletích se poznalo, že ústavy jsou nezastupitelným fenoménem společnosti, deklarujícím společenské vztahy a současně schopným tyto vztahy regulovat, především tak legitimovat k výkonu moci prostřednictvím voleb a zakládat právní řád na určitém hodnotovém základě.

Předmětová zvláštnost ústavních norem dala základ postupnému vývoji pojetí, které je typické svojí hodnotovou i institucionální univerzalitou. Historické modely tvořící zdroje ústavnosti totiž vznikly v revoluci anglické, americké a francouzské a způsobily postupně přijetí ústav ve velké části zemí kontinentální Evropy. Postupně se rozšiřující ústavnost v 19. století svědčila o rozšíření ideje, že politická moc musí mít ústavní legitimaci a musí být spravována na základě ústavy.

Normativní zvláštnost ústavních norem byla dlouhodobě „překryta“ skutečností, že s ústavami se spíše spojovala deklaratorní funkce, a dominovalo tak přesvědčení o politickém prohlášení principů revolučních změn. Navíc deklarace pilotních zásad státní a politické moci ve státě obtížně hledá právní obsah i v současné době. 1 Konstitutivní („zřizovací“) charakter velké části právních vět ústav z ústavních norem dělá „organizační formule“, 2 které tyto věty nevybavují závazností „pravidla jednání“, ale určujícím názvem („Poslanecká sněmovna“), určujícím počtem členů (200 poslanců), určením pravomocí (např. čl. 87 Ústavy ČR) apod. Ústavní normy tak většinou nezavazují hypotézou, dispozicí a sankcí, ale organizačně statutním charakterem. Doktrinární (koncepční, obsahová) zvláštnost ústavních norem souvisí s tím, že ústava není pouze textově umělým, artificiálním, jurisdikčním apod. dokumentem, ale výsledkem určité myšlenkové koncepce (dělba moci, základní lidská práva), takže v obvyklých výchozích tezích této koncepce je třeba hledat její logiku a náplň. 3

Komparativní zvláštnost ústavních norem vychází z modelových zdrojů ústavnosti – ústavnost má ohniskový charakter (např. francouzská Deklarace práv člověka a občana, nebo tzv. westminsterský model parlamentní formy vlády, tzv. Kelsenovská pyramidalita právních norem a z toho vycházející kontrola souladnosti zákonů s ústavou). Tento modelově zdrojový charakter ústavních norem z nich činí povahu mezinárodní univerzality , a tudíž i základ jejich porovnatelnosti (komparability). V konečném důsledku současné reality desítek demokratických ústavních systémů na světě ohniskový charakter ústavnosti způsobuje její mezinárodně univerzální standard . Tato „internacionalizace“ modelů, koncepcí a hodnot dokonce dovádí k jejich smluvnímu mezinárodnímu „ztvárnění“ a následné „monizaci“ čili vertikální závaznosti pro členské státy. Toho příkladem budiž systém Rady Evropy, Evropské úmluvy o ochraně lidských práv a základních svobod a Evropského soudu pro lidská práva. 4

Ústava je určitou „ikonou“ modelové veřejné moci dané země, ale představuje i její celistvost navenek, včetně představy o vnější suverénnosti, nezávislosti, resp. mezí integrativity , tedy rozsahu možného vstupování do mezinárodních, nadstátních a jiných organizací. Ústavní normy tak definují i veřejnoprávní prostor státu navenek jak po stránce zásadní, tak po stránce procesní. Tím se také propojují se zvláštním osobitým systémem norem mezinárodního práva veřejného, založeného především na kontraktuální, kompromisní a principiálně rovnostní povaze.

Každé právní odvětví, má-li aspirovat na svoji objektivní uznatelnost, musí být opřeno nejen o „psaný“ textový základ svojí úpravy, ale především o hodnotový systém myšlenek, koncepcí, doktrinárních náhledů a studií a řekněme i unifikačních, konsenzuálních přístupů i jurisdikční kreativity. Takové odvětví má poté i jistý „ustálený“, konsolidovaný vědecko-pedagogický, čili učebnicově monografický potenciál, který jej nejen autorsky ztvárňuje, ale i personifikuje. 5 Takové odvětví je pak „samosprávné“, autonomní, autoproduktivní, neboť má formulovaný základ východisek (zdrojů) a je do značné míry nepopíratelné, resp. „nezničitelné“.

Pokud se takto dá přistoupit k právu ústavnímu jako k „ikoně“ demokratického ústavního systému a jeho smysluplnému vědeckému ztvárnění, pak ústavní právo získává svoje efektivní společenské postavení.

PRVNÍ ČÁST

O právu ústavním

KAPITOLA 1

Historicko-genetické souvislosti ústav

1.1 Ústavnost – pojetí geneze

Fenomén ústavy jako zvláštního dokumentu takto zvaného, s určitým obsahem a určitým cílem značně ovlivnil (změnil) dějiny. Pojem „ústava“ má mnohé historicko-genetické provenience, lingvistické významy a právní obsah. V původním latinském názvu „constituere“ (infinitiv) znamená „zřizovat, formovat“.6 Mocensky ustavující charakter tak zřejmě předurčuje charakter normy, která předurčuje zvláštní akt vymezující základy zřízení státu.7

Myšlenka garance omezení moci, tedy určitých hranic, za něž nemůže moc vybočovat, tak doplňuje hodnoty ústavy jako hodnoty organizující. 8 I v dobách feudalismu, absolutismu, resp. jiného typu autokratické moci, bylo obtížné vytvářet normy schopné omezit veřejnou moc. 9

Kde tedy hledat odpověď na otázku, proč ústava, ústavnost a ústavní deklarace moci vzniká „v nové době“? 10 Právě období antifeudálních revolucí provázené změnami společenského života, nová filozofická myšlení umožňovaly objasnit důvody vzniku a existence veřejné moci a principy vzájemných vztahů mezi člověkem a státem.

Formování ústavnosti byl dlouhodobý proces, v němž některé události přispěly ke vzniku ústavněprávních principů. Vznik americké Deklarace nezávislosti z roku 1776 v Americe a posléze Deklarace práv člověka a občana jako „produkt“ Velké francouzské buržoazní revoluce (1789) formulují nové ústavněprávní principy. V obou dokumentech bylo utvrzeno, že pouze lid je zdrojem moci, francouzská Deklarace pak zvýrazňuje garance základních práv a svobod a princip dělby moci. Regulérní ústavní zřízení utvrzené ústavními normami tak má principiální (a v zásadě psanou) ústavní základnu .

Zejména filozofie o přirozených a nezcizitelných právech vlastních lidské bytosti jako normativní ztvárnění přirozených práv člověka mělo zásadní význam pro zřetelné „obohacení“ ústavnosti vstupem subjektu soukromého – občanského pohledu.

Zřejmě každý revoluční moment uvolňování koncentrované moci povzbuzuje myšlenku ústavy a možnost stanovení rovných pravidel pro všechny osoby tuto koncepci dále kultivuje. V tom smyslu se naskýtá i možná odpověď na otázku, proč právě ústavy mají zprvu (a rozhodně dlouhou dobu) deklarativní charakter a i v rozvinutých demokraciích současné doby se obtížně interpretačně překonává jejich jakási absence právní závaznosti. 11

Lze patrně taktéž dovodit i osobitou roli ústavnosti (psaných ústav) při vzniku a formování veřejného práva. Nelze zřejmě na jedné straně nepřijmout myšlenky, podle nichž je veřejné právo, tedy právem regulovaná oblast vymezující „veřejný zájem“, organizací veřejné správy, je dominancí centralizované moci feudálního (panovnického, královského apod.), resp. jinak autokratického charakteru, regulace spjatá teprve s byrokratizací absolutních monarchií. 12

Novodobá právní věda, myšleno období rozvoje demokracie (cca 200 let plus minus), má určitou tendenci akcentovat výjimečnost kultury civilistiky (občanského, soukromého či jinak podobně označovaného práva) na fenomenalitě římskoprávní civilistiky. 13 Nelze tak přijmout ani pocit určité časové historické „retardace“ oblastí veřejného práva, vždyť i právo trestní je staré jako lidstvo samo.

Jiný pohled na porovnání vztahu soukromého a veřejného práva je hledisko originality předmětu úpravy a jeho hodnotových kritérií. Jestliže současná právní věda akcentuje přirozenoprávní náhled na společenské vztahy, tedy „člověk“, právo na život, soukromí, svobodu, vlastnictví atd. jsou jádrem pozornosti, pak fenomentalita římskoprávních idejí udílí soukromému právu zřejmě koncentrovanou působnost . Nelze však opomíjet, že ochrana komplexu soukromých hodnot není možná bez fungujícího demokratického prostředí garantovaného „podstatnými náležitostmi demokratického právního státu“ (viz rozbor dikce čl. 9 odst. 2 Ústavy ČR na jiném místě této monografie).

Demokratický vývoj zejména po druhé světové válce postavil ústavu postupně nejen v praxi, ale i v teorii, a navíc i v jurisprudenci do zvláštní pozice v modelu veřejnoprávní moci, a to jako hodnotový systém, který reguluje celý právní řád, včetně veřejné správy a  výkonné a nařizovací moci . Důležité je, že je založen na hodnotových zásadách , namnoze (po druhé světové válce) garantovaných mezinárodními pakty o základních lidských právech a svobodách. 14

Problém normativity, myšleno charakteru normativní vnitřní struktury každé ústavy, taktéž závaznosti právních tezí ústavy či odpovědnosti dle ústavy, zdánlivě též umožňuje pochybovat o veřejném právu jako o regulačním systému. Nicméně postupná juridizace ústavních tezí ústavním, správním a evropským (ESLP a EU) soudnictvím či „nezastřenou tvorbou práva“ i v kontinentálním systému práva kodexového povýšila ústavní normy na úroveň závazných právních norem. 15

1.2 Historická podmíněnost ústavy

Otázka zní, zda má vznik ústavy svoji (určitou) historickou logiku, proč ústava jako právní (zejména psaný) dokument není jevem nikterak starým (rozumějme mnohá staletí existujícím), ale fenoménem přítomného novověku, tedy spíše moderní historie.16

Slovo „ústava“ je zavedeno v 18. století v mnoha významech. Ústava předně znamená schopnost „zřizovat“ , „formovat“ . 17 Od konce 16. století byl výraz „základní zákon“ užíván pro popis těch norem, které upravují statut francouzské monarchie. 18 S demokratickými revolucemi moderní historie se začíná vyvíjet moderní ústavnost. Jejím základem jsou deklarace, právní akty, ústavy, rozhodnutí ústavních soudů atd. Tyto akty jsou v historii obvykle výsledkem situace, kdy nová politická autorita (koalice) zakotvuje politické a právní principy nového zřízení. 19 Již od 18. století se na světě začíná užívat pojmu „ústava“ jako aktu vymezujícího základy zřízení státu a v tom smyslu toto slovo dnes existuje ve většině jazyků světové lidské kultury. 20

První ústavy vznikaly jako akt omezující monarchickou moc, neboť sepsání zásad organizace a fungování státního aparátu mělo znemožnit návrat absolutismu a zafixovat rovnováhu mezi mocemi. 21 Od samého počátku byly ústavě připisovány nejen hodnoty organizující, tedy charakteristika systému státní moci, ale též hodnoty garanční , což v ústavě představuje vymezení hranic, za něž nemůže moc vybočovat. S tím je spojována i teorie tzv. společenské smlouvy, která traktuje ústavu jako psaný výraz této smlouvy. 22

Zakotvení občanských práv do ústavy mělo svůj vlastní vývoj, když postupně převážilo mínění, že ústava není jen organizační základ státu, ale i základ postavení osobnosti ve společnosti. Postupný vývoj ústavnosti ve světě pak dovedl k přesvědčení, že existence ústavy v demokratickém systému není konečným cílem, ale že je nezbytné vytvořit systém jejího dodržování a respektování .

Podmínkou existence fungující ústavy je demokratické zřízení. To zpravidla počítá s pluralitou (dělbou) moci a názorů. Moderní ústavnost v souladu s myšlenkou právního státu organizuje (vymezuje) veřejnou moc, chrání demokracii a občana. 23 Historie moderní státnosti tak postupně zformulovala principy moderní ústavnosti, jež tvoří myšlenkový základ obsahu současných demokratických psaných ústav i v zásadě nepsaných ústavních systémů. Za tradiční principy ústavnosti jsou považovány svoboda jednotlivce, rovnoprávnost občanů, politický pluralismus, dělba moci, nezávislost soudcovská aj. 24

Novodobá historie ústav váže jejich vznik či změny na přechodové momenty ve vývoji společnosti , jež jsou právě ústavou kodifikovány. 25 Přechodovými momenty mohou být vznik nového státu (soustátí), revoluce, politické zvraty v rámci téhož typu státnosti. 26 Aktuálními podněty k vývoji vnitřních ústavních systémů jsou nyní rozvoj nadnárodního práva, evropských institucí a s tím souvisejících procesních norem (tzv. Maastrichtská, Schengenská či Amsterdamská smlouva apod.). 27

Ústava je produktem evropské kultury . Jedním z univerzálních principů této kultury je humanismus. Člověk se stává středem pozornosti a obsahu této kultury. Již v prvních ústavách byly vyjádřeny humanistické principy jako soustava právních a morálních požadavků ve vztahu k občanům. Málokterý prvek lidské civilizace získal takové světové rozšíření v různých oblastech právních kultur jako idea ústavy, a to i když ji vážeme „pouze“ na demokratické zřízení a vylučujeme její zneužití jako proklamace nedemokratického režimu. 28

Ústava je též produktem národní kultury . Bez ohledu na podstatnou shodu v obsahu současných ústav, každá z ústav vznikla a existuje v historicky i etnicky různém prostředí a odráží různé filozofické přístupy. Kromě toho je každá ústava součástí politicko-mocenského systému země, což se odráží zejména v současných ústavách. 29

Národní kultura se odráží i v terminologii řady ústavních institucí 30 či v genezi určitých typů orgánů (jako například funkce „ombudsmana“). 31

Historický pohled na vznik ústav ve vztahu ke konkrétním situacím jednotlivých zemí dovádí k závěru, že vznik každé ústavy je podmíněn originální historickou situací a závisí na mnoha objektivních a subjektivních faktorech (srov. např. postup při dělení ČSFR a přijetí Ústavy ČR v období od září do prosince 1992). Důvody vzniku prvních ústav byly složité, 32 nicméně je možné hovořit o důvodech univerzálních, které byly historicky společné.

Moderní ústava působící v tržním hospodářství (se svobodným podnikáním a vlastnickou svobodou) a v politickém pluralismu plní zejména v evropském systému psaného práva regulativní úlohu „pravidel hry“ . Rozvojem instituce ústavního soudnictví se stává „živým právem“. 33 Rozvinula se kontrola ústavnosti jako ochrana jejích principů − zejména spjatých s demokracií, vlastnictvím a nedotknutelností jednotlivce. 34

Moderní ústavnost je podmíněna ústavou, procesními předpisy na její ochranu a institucí (institucemi), jež ji kontrolují. Moderní ústavnost má tedy složku materiální, procesní a institucionální . Činností ústavních soudů se řešením konkrétních kauz obohacuje, ale současnou interpretací i věcně rozvíjí. 35

1.3 Ústava jako fenomén (prezentace) národní státnosti

Poněkud stranou, anebo méně významnou otázkou se může zdát vztah ústavy k národu, jehož státnost vyjadřuje. Jde pouze o deklarační, prezentační vztah ústavy k národní emancipaci, nebo je možné hledat v tomto vztahu hlubší význam? A co víc – jde pouze o historickou otázku, nebo má posouzení tohoto problému (nějaký) význam pro současnost?

Novodobá státnost je v historii revolucí spojována s revolucemi demokratickými – uznání lidu (obyvatel) jako nositele moci. Jestliže je tato myšlenka spojována s myšlenkou národního (tedy etnického) sebeurčení, stává se z myšlenky politicko-etnický integrační princip. 36 Etnický vývoj založený na uvědomění si kulturně jazykové, religiózní, rasové apod. homogenity jako emancipace kulturní skupiny obyvatel často logicky vedl k formování politické reprezentace jako představitele zájmů. A zformovaná politická reprezentace pak vede k požadavku samostatné státní formy . Moderní státnost je tak často spojována s revolucemi národními, resp. s ambicemi národů na sebeurčení (k politické emancipaci). Národ je tedy konstitutivním – státotvorným prvkem , což samo o sobě nemusí znamenat ústavnost.

V případě národa jako homogenního společenství je třeba vyřknout určité snahy, které toto společenství delimitují. Jedná se o určitou antropologickou skupinu, která se v řadě po sobě jdoucích generací usazuje a vyvíjí na teritoriu, mnohdy jako „kmenové“ společenství a mnohdy více či méně uzavřené genetickým vlivům zvnějška. Společenství je nositelem společného jazyka, který spojuje společnou kulturu, náboženství a myšlení. Silným politicko-integračním faktorem může být religiózní zaměření obyvatelstva, kdy náboženská identita působí jako jednoticí základ. Národní společenství obývá určité teritorium jako existenční základ k získávání produktů k žití, přičemž území se stává předmětem obrany i agrese. 37

Pro samotný evropský kontinent je pro vývoj moderního státu zřejmě podstatné, že z germánských států, vzniklých na území rozpadlého římského impéria, sehrál francký stát hospodářsky a politicky nejvýznamnější úlohu. Určil vývoj západní (vč. jihovýchodní) Evropy ve směru novodobé státnosti, zejména vznik Německa, Francie a Itálie. Etnické složení obyvatelstva Francké říše bylo velmi pestré – vedle Římanů žilo na území mnoho germánských kmenů: především sálští a ribvářští Frankové, Alamanové, Bavoři, Sasové, Durynkové a Frísové, na jihu Galie Burgundové a část Vizigótů. 38

Národní emancipace vedla k  dekolonizaci , a postupně tak k teritoriální delimitaci obydleného (i neobydleného) povrchu země (zejména do šedesátých let 20. století). Zánik kolonií se tak pro současný svět stal momentem přechodu k realizaci idejí moderní ústavnosti a k expanzi myšlenek dělby moci, suverenity lidu (parlamentu) a rovnoprávnosti občanů. Zejména, když Velká Británie, Španělsko, Portugalsko, Holandsko a Francie opustily (nebo byly zbaveny) koncepci exploatizace jiných území, emancipační tendence etnického charakteru prakticky vytvořily nový ústavní svět. 39

České země, stejně jako většina ostatní Evropy, prošly během druhé poloviny 18. a 19. století složitým procesem proměny původních feudálně-stavovských struktur v moderní občanskou společnost a emancipačně národní (slovanské) hnutí. Liberalizace společnosti se spojovala s pokusy o formulace způsobů vymanění se z habsbursko-rakouského císařského područí.

Národní emancipační doktríny provázející vznik nových států jsou poplatné historickým situacím, představám osobností, tradicím zemí. Nová revoluční (a státní) moc vždy proklamovala hesla, pod nimiž revoluce postupovala a vítězila. Národní emancipace je tak novodobě provázena novými ústavami, v nichž deklarace národní státnosti dominuje jako politický manifest svrchovanosti, byť nemusí být časově shodná se samotným zvratem mocenských sil. 40

Historické situace časové souvztažnosti ústavy jako deklarace vzniku národního státu jsou velmi rozmanité a lze takto v dějinách zobrazit situace, kdy:

1. ústava předchází vzniku národního státu, a to i časově zřetelně, dokonce i společně s prohlášením svrchovanosti; 41

2. ústava je vydávána ke dni vzniku nového národního státu, resp. je přímo dokumentem utvářejícím nový národní stát;

3. ústava následně deklaruje vznik nového státu, a to i v určitém časovém odstupu po revolučních změnách, resp. jako sumární petrifikace postupných revolučních změn.

Ad 1. Situace, kdy je ústava součástí emancipačních, separačních či jinak národně-revolučních postupů, nepatří k nejčastějším už proto, že revoluční změny režimů, systémů a vývoje státnosti jsou často rychlé, nečekané, nahodilé nebo jinak nepředvídatelné. Možným příkladem je přijetí Ústavy Slovenské republiky ke dni 1. 9. 1992 v relaci k pozdějšímu dělení ČSFR ke dni 31. 12. 1992. 42

Ad 2. Situace, kdy je ústava připravována jako časová součást konstitutivního vzniku nového státu, je vázána na společenský stav, kdy je jasné a předvídané, že stát vznikne a ústava jej skutečně zakládá, konstituuje. Velmi edukativním příkladem, byť s mezinárodními souvislostmi, byl vznik Spolkové republiky Německo a Německé demokratické republiky v říjnu 1949. 43 Vznik České republiky určený ústavními zákony o rozdělení ČSFR z listopadu 1992 politicko-pragmaticky „vnutil“ nebo i „uložil“ přijmout ústavu nebo začít existovat k 1. 1. 1993 na základě ústavního provizoria tzv. recepčních ústavních zákonů. 44

Ad 3. Ústavní potvrzení o vzniku národní státnosti může následovat s určitým časovým odstupem, a to z mnoha historických důvodů. Tak např. politická reprezentace se teprve vyhraňuje a postupně se, dokonce i „prozatímně“, zakládají nové instituce. 45

Ústavnost a národní státnost získává zvláštní variabilitu v souvislosti s federalismem. Zcela výjimečně federace vzniká „odzdola“ a zcela výjimečně má apriorně etnický původ. Příklad Švýcarska v jeho stoletími kultivované integrabilitě je zcela ojedinělý i s „učebnicovou“ předponou konfederalismu. Historicky první federace světa – USA (1776, resp. 1787) je příkladem integrace kolonií a jejich emancipace od původních metropolí, podobně jako Austrálie, Argentina, Indie, Spojené státy mexické, Brazílie. To nijak neprotiřečí skutečnosti multinacionálního etnického složení těchto federativních států. 46

Příklad Belgie, jako v zásadě „dvoustátní“ federace, je ústavně řízenou federalizací – decentralizací, a to jednoznačně (s přelomem v roce 1994) na etnicko-národním základě (impulsu). Tři regiony – valonský, vlámský a Brusel, resp. tomu korespondující územní jazyková diferenciace (francouzská, holandská či bilingvální Brusel a germanofonní Maastricht) Belgie tak způsobem změny unitárního státu na federativní a „dvousubjektový“ do značné míry podstupovala jako Československo v roce 1968 (úst. zákonem č. 143/1968 Sb., o československé federaci). 47

Původní motivace tzv. socialistického federalismu jako „řešení národnostní otázky“ takto tradované jako zásadní odlišnost od jiných federací světa nemohlo zakrýt nejméně tři politologicko-socialistické pravdy:

a) mohlo znamenat pro desítky národů a národností (zejména „menších“) osamostatnění se etnické, kulturní, i ochranu, čili jistou úroveň národně-kulturní revoluce ;

b) mohlo znamenat politickou expanzi národa většinového či teritoriálně historicky expanzního, a to pod politickototalitární dominancí (jedné politické strany na celém federálním území);

c) mohlo znamenat konzervaci občansko-demokratické kreační aktivity a absenci sebevědomí a odpovědnosti za svůj celkový vývoj.

V případě SSSR, Jugoslávie a nakonec i Československa není tímto opomenuto, že ústavnost nebyla základem demokracie, ale organizační konstrukcí formující svazek na etnicko-územním modelu . Pokud nezkoumáme současnou úroveň politického liberalismu nebo pluralismu současné Ruské federace, můžeme přitakat elegantní konstataci ruských konstitucionalistů, podle níž „ve své podstatě zůstal ruský federalismus jako spojení desítek národů kolem ruského národa, který ztělesňuje hlavní integrující sílu federace“ . 48 V Ruské federaci je množství velmi odlišných subjektů, podle ústavy vertikálně situovaných a nadaných tak odlišnými pravomocemi vedle subjektů reprezentujících etnikum i kraje a místa federálního významu s převážně ruským obyvatelstvem. 49 Ruská federace tak spojuje územní a národnostní principy, je sdružením etnicko-teritoriálních společenství, kde ruský národ nemá „samostatnou“ republiku, ale ústavně konstituoval monolitní, asymetrickou federaci.

Jestliže jsme se doposud zabývali ústavou jako výrazem (deklarací) národní státnosti, je třeba reagovat na související otázku: Vyčerpává se etnicko-genetický prvek ústavnosti novou ústavou, nebo je schopen plnit trvalejší poslání v životě státu ?

Vyjděme ze skutečnosti sociálněpsychologické, a sice že občané jednotlivých uznaných států se (ve většině) hlásí k určité národnosti. Jako občané přitom volbami ustavují oficiální ústavní autority jednotlivých států. Vztah ke státu, jehož název odpovídá národu státotvornému, konzervuje realitu mocensky chráněného většinového etnika, a tím i  svrchovanost daného státu , jakož i jeho historickou emancipaci a nedělitelnost. 50 Etnicko-národní konstrukční prvek ústavnosti je tak stále v ústavách přítomen v nepřímé funkčnosti jako prvek vnější svrchovanosti státu .

1.4 Ústavnost a politická kultura

Politickou kulturu lze charakterizovat jako souhrn představ, názorů a pocitů obyvatelstva (jednotlivých občanů) ve vztahu k formě vlády jako mechanismu realizace veřejné moci a i ve vztahu k formě vládnutí jako způsobu této realizace z hlediska vlivu obyvatelstva na výkon moci, založené na ústavě.

Politická kultura samozřejmě závisela na úrovni vývoje obyvatelstva a moci ve společnosti. V tomto smyslu lze rozeznávat fáze: parochiální jako prostředí, kde člověk byl předmětem (věcí) a nikoli subjektem pro komunikaci, 51 autokratické jako prostředí, kde člověk byl (je) předmětem ovládání, nikoli subjektem připuštěným k uplatňování moci, 52 participační , kde člověk přispívá k tvorbě moci i vůle a tento systém jej respektuje.

Takzvaná západní demokracie, tedy „národní“ systémy, které měly vícegenerační možnost k psychologické akceptaci soutěžní demokracie, jsou v tomto smyslu stabilnější, neboť úroveň mocenských vztahů měla možnost ověřit varianty, jež se ukazují jako nejpřijatelnější pro danou zemi. Stabilita ústavního systému demokracie je také prevencí proti nebezpečí jejího zvratu (např. působením anarchistických, teroristických či extremistických politických skupin).

Politická kultura je samozřejmě i národně individuální, odráží historický vývoj národa, psychologii obyvatelstva, úroveň života, a to hmotnou i kulturní, a v tom smyslu podmiňuje kvalitu demokracie. 53 Důležitou roli plní v politické kultuře náboženství, resp. vztah k náboženství.

Pro teorii vládnutí je politická kultura sociálněpsychologickou, sociologickou a politologickou kategorií , jež umožňuje analyzovat důvody, proč různé státy mají různé formy vlády (modely dělby moci). Samotný obsah této kultury je mnohasložkový, ovlivňovaný mnoha společenskými sociologickými faktory − ideologickými doktrínami, masmédii, náboženstvím, kulturou ve smyslu různorodého umění apod. 54

Zvláštní součástí politické kultury je politická kultura řídící elity , což je v podstatě stranická nomenklatura, jež se postupně etablovala v průběhu volebních period. V určité míře jde o profesionální funkcionáře, kteří (mnohdy od mladých let) celoživotně rozhodují na různých stupních moci jako výkon profese. Jde o politický manažerismus, jehož představitelé mají určité názory, představy i schopnosti k výkonu moci, zpravidla též řečnické. 55

KAPITOLA 2

Obecné otázky teorie ústavy

2.1 Metodologie ústavního práva – kompaktnost či nekompaktnost metod zkoumání a interpretace

Aby určitý právní obor aspiroval na pozici solidní vědecké disciplíny, musí si vymezit indikační instrumentarium, tedy určitou metodologii zkoumání jevů. To platí i pro právo ústavní, jehož předmětem je ústava. Ústava se z dnešního retrospektivního pohledu zrodila z potřeby stanovit určitá pravidla pro činnost institucí státu, pozici fyzické osoby, vlastnictví a v nedávné době i pravidel politické soutěže. Vývoj demokracie a pojetí svobody, prosazování myšlenek ústavního a právního státu ovlivňuje „ústavodárce“, mnohdy revoluční skupiny, politické komise apod. Zřejmě málokdy se zdaří či naskytne situace, kdy ústavu tvoří graduovaní konstitucionalisté, kteří na základě dlouhodobých výsledků vědecké práce v oboru nebo oborech příbuzných (např. politologie) konstruují sofistikovaný text.56

Věda ústavního práva je tak do značné míry postavena do pozice doktríny, která se vyvíjí „paralelně“ s mnohdy účelovou veřejnou mocí ovlivňovanou programovými záměry politických stran, které „servis“ ústavní vědy přijmou potud, pokud realizační verze odpovídá „politickému“ zadání. 57 Je tedy otázkou, do jaké míry věda ústavního práva může mít tzv. základní výzkum, resp. též aplikační výzkum. Tedy na jedné straně formulaci teoretických východisek a modelů, resp. jejich aplikaci ve společensko-mocenské praxi (v ústavně-legislativních procesech). Odpověď na řečené otázky závisí především na metodologii disciplíny, na její efektivitě, ucelenosti a důslednosti. Výsledky se pak projevují v monografických pracích, v dominantních a profilových učebnicích ústavního práva apod.

Metodologické instrumentarium vědy ústavního práva je, jak obvykle tvrdíme, podobné „jako u jiných právních disciplín“. 58 Bližší analytický pohled na vědeckou literaturu doloží naprostou různorodost autorských stylů, a tudíž jistou pochybnost o kompaktnosti (řečeno milosrdně) vědecké metodologie ústavního práva.

Věda ústavního práva zkoumá ústavněprávní normy a instituty a také společenské vztahy, které jsou nebo mohou být jimi regulovány. Materie ústavního práva má v současnosti velmi heterogenní charakter: je obsažena nejen v ucelených ústavách, zákonech (tzv. organických), v rozhodnutích ústavních či nejvyšších (správních) soudů, ale též v mezinárodních paktech apod. 59 Jako předmět vědy tyto zdroje představují rozmanité společenskovědní skutečnosti, které jsou předmětem analytické činnosti . 60 Ústavní právo tak zkoumá i praxi realizace ústavněprávních norem a institutů, přičemž se snaží postihnout zákonitosti jejich rozvoje. Od vědy se taktéž očekává konstruktivní (syntetická) činnost , kdy je schopna induktivní činností vytvářet modely institucí.

Zvláštní pozici v již zmíněné metodě analytické činnosti má metoda srovnávacího (komparativního) výzkumu, která porovnávacím způsobem zkoumá ústavní zkušenosti jednotlivých zemí s cílem postihnout obecně tendence a zákonitosti rozvoje ústavního práva. 61 Ústavní právo totiž disponuje vzhledem ke svojí internacionalizaci neobyčejně rozsáhlým okruhem použitelného argumentačního materiálu. Zkušenosti různých zemí při řešení shodných otázek usnadňují přijetí optimálních variant řešení. Srovnávací metoda v ústavním právu je neobyčejně náročná na zvládnutí rozsáhlé zdrojové databáze psaných i nepsaných systémů práva, „národní“ odborné literatury, rozmanitých právních kultur a právních terminologií. Četné ústavněprávní instituty mají paralelně aplikaci v řadě jiných zemí a zkušenostně dokládají společné principiální hodnoty, případně se hledají „nejvhodnější úpravy a působení“. 62

Politicko-sociologické zkoumání jako metoda spojuje ústavní právo s obecně teoretickými společenskými vědami. V ústavním právu pak jde zejména o posouzení společensko-politické efektivity určitých ústavněprávních rozhodnutí, koncepcí nebo modelů. 63 V. Klokočka dokonce uvádí, že ústavní právo je „právem politickým“ mj. i proto, že stojí ve středu politických zájmů. 64 To je samozřejmě pro ústavní právo velmi „nebezpečné“, neboť každá instituce ústavního práva je potenciálně konfrontovatelná účelovostí politické praxe, a tudíž i zpochybnitelná částí politického spektra. 65

Metoda formálně logické analýzy ujasňuje v právu obsah zkoumaného normativního materiálu. Je samozřejmě použitelná i v ústavním právu, vzhledem ke značné obecnosti ústavního textu však pouze tam, kde textová stylizace zejména souvisejících ustanovení logické vývody umožňuje. 66

Ústavní právo otevírá mimořádný prostor metodě historicko-genetické jako zkoumání společenských okolností, které vyvolaly určité ústavněprávní jevy. Do jaké míry jde pouze o metodu poznání smyslu textu a případně z toho vyplývající návod k legislativnímu řešení? Zřejmě jde v ustálené demokratické společnosti o metodu použitelnou více v monografických, učebnicových a komentářových aplikacích 67 než v praktické realizaci ústavního práva. 68

Ústavní právo je obor ojedinělý svojí souvislostí se systémem právního řádu, pozicí „základního zákona“, hierarchickou superioritou nad zákony a jinými předpisy, svojí principiálností. Musí být většinou konkretizováno běžnými zákony, resp. nemusí a není, i když jinde se právní úprava běžnými zákony rozvíjí zcela nezávisle na ústavním základu. 69 Většina odvětví právního řádu České republiky je ústavně „dotčena“ zcela minimálně nebo vůbec – právo občanské, rodinné, obchodní, pracovní, sociálního zabezpečení, ale taktéž celá oblast správního práva (se všemi svými „subresorty“ státní správy). Toto poznání, které nutně může snižovat konstitucionalistickou sebestřednost, klade však otázku významu metody systémové analýzy , resp. systémového výkladu ústavních norem. Konkretizace ústavních norem je nezbytným legislativním opatřením. Jako konstrukce jejího „vertikálního“ obsahu (v zákonech) má však ústavní povahu tehdy, když zásadu či jinou obecnou dispozici skutečně rozvíjí. 70 Systémový výklad za pomoci běžných zákonů nesmí být zaměňován za didaktickou deskripci textové úpravy v běžných zákonech, která prakticky stojí vedle ústavního pořádku.

2.2 Smysl normativní analýzy textu ústavy

Lze úvodem přiznat, že naše dosavadní motivace pohledu na text ústavy byla více ovlivněna zadáním „jak vidět v ústavě právní normy“, a tudíž ústavu jako právní dokument. Pod zorným úhlem normativity a indukce teoretické formulky „hypotéza – dispozice – sankce“ ústavní text neobstojí ani v dispozičním kritériu, pokud dispozice ústavy zpravidla „nejsou pravidly chování“.71 Postupně se však naše pokusy o doktrinární vymezení normativity ústavy ověřily co do smysluplnosti praxí ústavních demokracií, kdy normativní systém se prosazuje zejména tam, kde se rozvinulo ústavní soudnictví, a v té souvislosti se též „nalézá“ právní obsah ústavy a konstatují zvláštnosti ústavních norem.72 I tak lze z ústavněprávní praxe obtížně dovodit, že by ústavodárce apriorně konstruoval ústavní normy se současným odůvodněním jejich normativní povahy, resp. právní realizace, resp. právního významu. Ostatně, ústavní dokumenty se mnohdy příliš neodlišují svým organizačně zřizovacím, administrativně procedurálním, resp. organizačně technickým charakterem od rozsáhlé oblasti správního práva, administrativní praxe apod.73 Konstitutivnost většiny ústavních norem jednoduše formulačně popisuje instituce, zakládá (vyjmenovává) pravomoci a postupy a vyjmenovává katalog obecných principů systému a vztahu veřejná moc a člověk (základní práva a svobody). I zřizovací normativita však očekává od zákonodárce její provedení.74

Normativita ústavy má však závažnější úskalí u těch textových vět ústavy, které jsou deklaracemi, zásadami, obecnými principy či jinak obecnými frázemi. Rozmanitost textů je bezbřehá a s tím souvisí i obtížné hledání právního smyslu a konstitutivnosti zásady. 75 Vycházíme z toho přesvědčení, že myšlenka normativní závaznosti a obsahu je nadřazena potřebě (nutkání) politického ústavodárce deklarovat zásady a cíle nového uspořádání. Pokud se ustanovení ústavního textu jeví jako politická deklarace, ještě to neznamená, že v nich není obsažen konkrétní právní obsah, zejména interpretační pravidlo („vodítko“). 76 Lze totiž, zejména v kolizních situacích soudního dovolávání se ústavnosti, předpokládat nutnost vyložit jakékoli „nejobecnější“ vyjádření ústavy a jeho obsah. 77

Juridizace ústav, zejména činností ústavních soudů a jejich „case law“  – produkcí, je zcela zásadním argumentem „presumpce normativity“ ústavy. Lze taktéž odkázat na pomoc metody (horizontální) systémové interpretace ústavy, tedy naplněním ústavní zásady konstitutivností (konstruktivitou, závazností, konkretizací apod.) ustanovení v ústavě souběžných. 78

2.3 Odpovědnost a sankce jako deficit sebevědomí ústavnosti

Vyřkněme úvodní tezi asi takto: problémem ústavy je, že neobsahuje pravidla chování, a tudíž nezavazuje, nezakládá odpovědnost, není vymahatelná sankcemi atd. Je pravdou, že pokud vezmeme sankci jako důsledek odpovědnosti, pak se dostaneme k určitým konkrétním, meritorním sankcím zapsaným v Ústavě ČR.79 Současně připomínáme, že konstitutivita ukládá založit (zákonem), zřídit (zákonem), dodržovat (zákony a rozhodnutí ústavních činitelů a orgánů veřejné moci). V ústavních vztazích výjimečně nastupuje subjekt – občan jako ústavní činitel (prezident, ministr, poslanec, starosta apod.) a zcela výjimečně jako fyzická osoba (stěžovatel před Ústavním soudem ČR).

Odpovědnost v ústavním právu má takto převážně charakter politicko-mocenské odpovědnosti, neboť směřuje k naplnění těch principů a norem, které jsou předmětem ústavní úpravy zákonem, jinými právními předpisy, rozhodnutími ústavních činitelů, rozhodnutími Ústavního soudu ČR. Každá odpovědnost v právu je nicméně odpovědnost za činnost nebo nečinnost. Nedostatek politické vůle přijmout zákon, který dokonce ústava ukládá, není nahraditelný jiným orgánem, tedy ani „tlakem“ rozhodování Ústavního soudu ČR. 80 Odpovědnost dle ústavního práva je tak odpovědností především politickou , jež zůstává svými důsledky v rovině popularity veřejného mínění (vůči poslancům, senátorům, politickým stranám, ministrům, prezidentovi atd.), než právní s možnou sankcí (odvolání vlády po vyslovení nedůvěry Sněmovnou, zbavení imunity poslance, zbavení „úřadu“ prezidenta v řízení o ústavní žalobě Senátu). 81

Odpovědnost taktéž souvisí se závazností, resp. vymahatelností ústavy – ústavních norem. Jak již bylo výše řečeno – závislost ústavy převážně na politické odpovědnosti souvisí s celkovou politickou kulturou jakékoli mocenské garnitury a s vůlí takto ústavu vnímat, naplňovat a dodržovat. 82 Respektování ústavních norem neznamená přizpůsobování ústavy politické praxi. 83

Zbývá přistoupit k odpovědi na otázku, jaký důsledek má skutečnost politického charakteru ústavní odpovědnosti, která v zásadě nestojí na následcích, vymahatelnosti a sankcích. Jak tedy vyhlíží svrchovanost ústavy, když ústavní činitelé nemusejí mít obavy z následků jejího neplnění? 84 A nakonec, zdali tyto skutečnosti neznamenají slabost ústavní regulace, a v důsledku pak i  deficit sebevědomí ústavnosti ?

Demokratické prostředí se zakládá na přesvědčení, že zvolená politická reprezentace získala důvěru voličů k tomu, aby obsahové programy stran směrovaly činnost zákonodárné a výkonné moci a garantovaly spravedlnostní prostředí. Ústavní normy jsou k tomu funkčním modelem, který aktéři užívají. 85 Nezbytnost dělby moci obsahuje i horizontální strukturální vztahy, včetně vazeb odpovědnostních tam, kde to vazba na legitimního nositele moci (občan, parlament, arbitr sporů) vyžaduje . Pokud demokracie a ústavnost ponechává státotvornost plně na odpovědnosti politických stran a exkluzivitu parlamentu nespojí s paralelní možností referenda či lidové iniciativy (i vyvolávající odpovědnost), pak nedostatečná kultura ústavní reprezentace oslabuje regulativní funkci ústavy, a snižuje tak sebevědomí fungující ústavnosti.

2.4 Jaká je moc „národní“ ústavy v současnosti?

Je historicky zřejmé, že vznik novodobých národů, resp. sebeurčení národních skupin, podnítilo rozvoj státnosti, a tudíž i rozvoj ústavnosti. Jaký vliv a souvislost s ústavností má fenomén národních revolucí?

Historický vývoj strukturních modelů ústavnosti jako byla konstrukce dělby moci, 86 resp. deklarací lidských práv modelu Francouzské revoluce či dodatků k ústavě USA (1791) především postupně formoval ústavní modely jako funkční modely veřejné moci. Nelze zapomínat, že ústava formuluje i státnost navenek, tedy jako státnost národně pojmenovanou, tzn. národní .

Ústavy vznikajících států vyjadřují jejich nezávislost, přítomnost a suverenitu státu navenek . 87 Přitom získávají další hodnotový atribut – a sice jako formulace suverenity státu navenek (ostatně, podobně jako Ústava USA daleko předtím v roce 1787).

Modelovou situací státotvornosti národních revolucí v nedávné současnosti byl rozpad tzv. socialistických federací. Na pozadí zrušení koncentrované politické moci ( „totalitaire“ = úplný, celkový) uvolnila občanská svoboda myšlenku národního sebeurčení jako formulaci národních zájmů, hrdosti, tradic či historické státnosti. Demokratizace politických poměrů vyvolala národnostní vzedmutí . 88

Je samozřejmě otázkou, která souvisí s možným vývojem národní ústavnosti, a sice zdali je ukončen (či ukončitelný) proces vývoje národních států . Nebudeme samozřejmě ani spekulovat, ani vyvolávat úvahy o budoucnosti homogenních etnických celků Basků, Katalánců (ve Španělsku či jižní Francii), Maďarů (na Slovensku či v Rumunsku), Normanů (ve Francii), Skotů (ve Velké Británii), Slezanů (v jižním Polsku) apod. Pro ústavnost je důležité, že formulaci etnických sebeurčovacích zájmů vede výrazně i směrem autonomizačním, tedy ústavní formulací autonomních samosprávných jednotek, které uvnitř unitárního státu veřejnoprávně fungují jako do jisté míry samostatné státy. 89

Výjimečným ústavněprávním fenoménem současnosti je Belgická federace, nikoli nepodobná „dualistní“ federaci československé, a záleží tak na ostrosti politické formulace vyjádření etnických zájmů Vlámů a Valonů, jaká státně-ústavní forma je schopna vzniknout. Každopádně je federativní forma asymetrického belgického ústavního modelu (od roku 1993) historickým fenoménem, podobně jako byla československá federace v letech 1969−1992 (reálně fungující 1990−1992). 90

Ústavy vývojově dospěly v současné době do situace, kdy hodnota ztvárnění národní reprezentace se spojuje s hodnotou funkčního sebeurčení ochrany kulturních hodnot, nezávislosti a státní suverenity.

2.5 Ústavněprávní východiska suverenity státu

Z ústavněprávního hlediska má pojem suverenita v zásadě dvojí význam, a to předně jako uznání vnitřní mocenské autority a dále pak jako deklaraci státní autority navenek, tedy v mezinárodněprávních vztazích.91

Vnitrostátně je suverenita považována za abstraktní princip který deklaruje legitimní mocenskou autoritu, jíž je v pojetí moderní státnosti lid . Pojmem „lid“ se ústavně míní státotvorné obyvatelstvo, zpravidla založené na většinovém (početně) emancipovaném národě. V současné ústavnosti je obyvatelstvo jako nositel politické suverenity představováno státními občany , kteří (bez ohledu na národní příslušnost) mají volební právo. Obyvatelstvo složené ze státních občanů tvoří volební korpus, který legitimně rozhoduje o obsazení zastupitelského sboru (parlamentu) nebo přímo o věcných otázkách (referendem). 92

Ústava je výrazem i suverenity státu navenek . 93 V tom smyslu zejména určuje vztah k mezinárodnímu právu, způsob schvalování mezinárodních smluv, pravomoci ústavních orgánů v oblasti bezpečnosti státu, pravomoci hlavy státu („hlava státu“ je v tomto smyslu pojem mezinárodního práva veřejného) navenek státu představující jeho ústavně určeného reprezentanta, a další otázky.

Ve federacích se státní suverenita vertikálně dělí tak, že členské jednotky delegují část pravomocí na společný stát, který pak představuje suverénní celek navenek. 94 V tom smyslu se dělí i vnitrostátní politická suverenita, kdy volební korpus (obyvatelstvo) může sice zůstat tentýž ve dvojjediné roli – volí jak parlament národní, tak i federální, ale zastupitelské sbory místní. 95

Pojem „suverénní moc“ je součástí státovědy jako vědecké disciplíny, a to jako princip vnitrostátní moci . Suverénní moc lze chápat z různých hledisek:

– moc nejvyšší (konečná, poslední, definitivní), vydávající rozhodnutí, která se neodvozují od jiného subjektu či orgánů;

– moc neomezená, které bez výjimek podléhají všechny osoby nacházející se na teritoriu a veškeré další subjekty působící ve společnosti.

V současnosti se pojetí vnitřní suverenity spojuje se vzrůstající úlohou mezinárodního práva, které „zvnějšku“ vyvíjí stále silnější tlak na výkon vnitřní státní moci, čímž se pojem „suverénní moc“ může doplnit pojmem „omezená“ suverenita, nicméně tento pojem lze připustit pouze jako „omezení“ v projevech této suverenity. 96

Suverenita státu navenek znamená zachování jeho bezpečnosti a nenarušitelnosti jeho teritoria. Ústavní akcent na nezávislost státu mívá historickou souvislost s předchozím vývojem, zejména u států, které byly okupovány, přepadeny, či jinak porušena jejich samostatnost – např. Československo v roce 1938 (důsledky tzv. Mnichovské dohody), resp. březnu 1939 (celková okupace území Čech a Moravy). 97

Suverenita státu znamená existenci státu v jeho hranicích a nerušený výkon ústavní moci na jeho území vůči všem subjektům. Suverenita státu též znamená jeho respektování jinými státy v rámci dohodnutých mezinárodních vztahů a smluvních sdružení. 98

Pojetí ústavního práva především poukazuje na držitele suverénní moci a dále pak na metody a způsoby realizace suverenity jejím držitelem. Jako pramen práva pak ústava konkretizuje tyto otázky a zakládá určující právní normy.

Původcem vnitřní suverenity státu je občan. Ten působí současně v několika společenských pozicích, především pak ve společenských strukturách, jak ve vztahu k centrální moci, tak ve vztahu k moci místní. V každé z těchto struktur má určité zájmy nebo motivy a v každé z nich musí disponovat nástroji, které mu umožní je ovlivňovat a realizovat. 99 Zájmy a motivy mají ze své podstaty rozmanitý a mnohdy kontroverzní charakter. Proces jejich vyjadřování musí mít tedy pluralistický charakter, ze své podstaty spočívající na možnosti formulace konkurenčních programů a vytváření organizací, které slouží jejich realizaci.

V čem se suverenita projevuje, resp. jak jí lid modelově uskutečňuje? 100

Lze ji rozdělit na dva typy výrazu , a to jako suverenitu:

a) hodnotovou (statický aspekt), 101

b) funkční (dynamický aspekt).

K tomu lze uvést možná východiska, která jsou založena na ustálených principech vědy ústavního práva, zejména členských států EU. 102

Ad a) Legitimní fenomén (lid) má vlastní:

– ústavu (demokracie, právní stát, lidská práva, rovnost),

– území (výlučná moc nad vlastním územím),

– mocenskou strukturu (parlament a vláda a soudní systém),

– demokratický systém s dělbou moci.

Tak například výlučnost moci nad vlastním územím je bezvýjimečná a této statistické hodnotě nebrání ani skutečnost, že stát umožní přítomnost cizí vojenské základny, pobyt vojsk apod. 103

Ad b) Legitimní lid, resp. stát koná suverénně:

– trvale disponuje možností souhlasu,

– existuje rovnost ve vnějších vztazích,

– přenos pravomocí má „pod kontrolou“, 104

– v jakémkoli konfliktu upřednostňuje vlastní ústavu. 105

Ústava členského státu se postupem vývoje ES/EU stává významným „obranným“ mechanismem vlastní vnitřní (i vnější) suverenity členských států. K tomu přispívá i skutečnost, že určitá část členských států (dnešní) Evropské unie obsahuje ve struktuře nejvyšších ústavních orgánů specializované ústavní soudy. 106 Upřednostňování vlastní ústavy je samozřejmě závislé na koncepci pravomocí ústavního soudu členské země. 107

Trvalá dispozice vlastním mocenským systémem, tedy určitým modelem „dělby moci“, je výsadou suverénní demokracie. Je bez jakýchkoli pochyb, že ojedinělou výsadou ústavních systémů členských států Evropské unie je „necenzurovaný“ výběr formy vlády , tedy určité varianty mocenské kombinace vztahu parlamentu a vlády. 108 I skutečnost kombinace konstitučních monarchií s republikánskými systémy je neobyčejnou originalitou ústavní základny Evropské unie. 109

2.6 Zvláštní zkušenost ústav nových demokracií a jejich přínosnost

Vlna vzniku demokratických států začátkem devadesátých let v tzv. střední a východní Evropě^110 je významným ústavním fenoménem nejen co do četnosti vzniku nových států, ale zejména co do rozsahu těchto změn z hlediska jejich formálně státovědného či ústavněprávního charakteru.111 Rozpad tzv. socialistického (sovětského) bloku byl, vedeno indukcí institucionální metodologie státovědy, provázen změnou forem státu (rozpad 3 federací), resp. vnitřní strukturální decentralizace unitárních států (např. případ Polska), formy vládnutí (zrušení stranické monokracie a nástup demokratizace) a s tím spjatými změnami formy vlády (nyní vesměs konstrukce parlamentních republik).112

Fenomén tzv. socialistických federací (SSSR, SFRJ a ČSSR) byl založen na státoprávním řešení národnostní otázky. Určitě nelze nevidět, že pro některé národy Sovětského svazu, Balkánu a nakonec i po federalizaci Československa v roce 1968 mohlo nové státoprávní uspořádání znamenat nový kulturní vzdělanostní a emancipační vývoj. Režim koncentrované politické moci v různých systémech „vedoucí úlohy jedné strany“ však mohl znamenat faktickou dominanci početně převažujícího národa, 113 když se již nezabýváme možnými důsledky stalinských represí.

Ať byla výchozí situace roku 1989 a následujících spjata s unitárním, či federativním státem, vždy byla spjata s určitou situací národní emancipace , resp. národní revoluce . I politická závislost integrační (RVHP, resp. Varšavská smlouva), vynucovaná možností či dokonce realitou (ČSSR) okupované země, znamenala totiž blokaci etnické subjektivity a nakonec i kulturního rozvoje. 114 Ostatně i následné sjednocení Německa lze vedle politicko-historických souvislostí chápat jako zrušení umělých politických hranic mezi dvěma etnicko-teritoriálně příbuznými obyvatelstvy.

Vznik skupiny nových demokracií na základě rozpadu bývalého socialistického „tábora“ měl určité státovědné a ústavněprávní podobnosti s první poválečnou vlnou vzniku nových ústavních demokracií, jako byla Itálie (1946), Francie (1946 – režim tzv. čtvrté republiky), SRN (1949), resp. jiné za druhé světové války okupované země (např. Belgie či Nizozemsko), v sedmdesátých letech posléze i Řecko, Španělsko a Portugalsko. Podobnost je založena na tom, že základní otázkou demokratické ústavnosti bylo obnovení soutěžní demokracie (pluralismu), volební plurality a  parlamentní formy vlády , 115 ale také otevření svobody slova, shromažďování a tisku (včetně zákazu cenzury). Je tedy podobnou ústavně politickou zkušeností nových demokracií (zde zkoumaných), že zavedení demokratické formy vládnutí si nejprve vyžádalo vykrystalizování určité politické stratifikace (zájmového pluralismu), která by založila volební multistranickou soutěž, a tak i vytvoření demokratického parlamentu.

Zřejmě programová snaha o novou stranickou strukturu společnosti ovlivnila převahu užití systému poměrného zastoupení ve volbách i nástup postupné koaliční politiky (v ČR příklad ODS, ODA a KDU-ČSL). Skutečnost, že v dané době (1989 a násl.) v Evropě pouze Francie představuje typ prezidencialismu, znamenala plošnou expanzi parlamentní formy vlády .

Bývalé socialistické společenské zřízení sovětského typu priorizovalo státní vlastnictví jako vedoucí typ vlastnictví. To ve spojení s plánovitým hospodářstvím a téměř totálním zespolečenštěním (znárodněním) výrobních prostředků 116 znamenalo nutnost dvou prolínajících se politickoekonomických procesů, restitučního a privatizačního , se samozřejmým cílem zavedení konkurenčního kapitálového hospodářství volné soutěže. 117

Součástí ústavních změn nastolených bývalými socialistickými státy byla reflexe porušování politických svobod (likvidace nebo potlačování bývalých protivníků a opozice). Nové ústavní demokracie vstupovaly na počátku devadesátých let do procesu demokratických přeměn s předpokládaným ústavním vzorem svého druhu – Evropskou úmluvou o ochraně lidských práv a základních svobod, současně se dvěma celosvětovými pakty o lidských právech a svobodách. 118 Velmi důležité bylo přijetí koncepce soudní vymahatelnosti lidských práv a svobod v zásadě vycházející z čl. 6 Úmluvy, v běžné doktrinární praxi ústavního práva a soudnictví nazývané „spravedlivým procesem“, resp. právem na spravedlivý proces. 119 Článek 6 se svojí podstatou a zejména vztahem ke „hmotnému právu“, tedy k vlastním právům a svobodám, stal kultivačním vzorem pro vývoj soudnictví v členských státech.

Zavedení ústavních soudů do ústavních systémů je tak logickým „dobudováním“ třetí, soudní moci o tu složku, která exkluzivně (a omezeně – limitovaně) kontroluje moci ostatní – má tedy dosah i na parlament, jehož pozice je taktéž „podústavní“. Činnost ústavních soudů parlament nenahrazuje, ale interpretačně vůči ústavě doplňuje. To jej nijak neohrožuje jako nositele suverénní moci lidu. K tripartitě moci, a tudíž k vydělení moci soudní jako moci samostatné, se jednoznačně hlásí i Ústava ČR (viz hlava IV). 120

Kreativní role ústavních soudů a závaznost jejich rozhodování je tak důsledkem a výsledkem dělby moci v moderních demokraciích, garancí ochrany a stabilní ústavy a její kontinuální aktuálnosti. Není prostě pouze řešením politických incidentů (střetnutí pozice a opozice). Lze současně říci, že tato kreativní role je ochranou samotného parlamentarismu, neboť interpretační činností ústavní soudy objasňují, co je ústava chápaná jako pravidla hry a kde jim prostory zákonodárné činnosti parlamentů či normotvorné (případně dekretální) činnosti jiných ústavních orgánů tuto interpretaci dovolují. 121

Podmínkou vstupu nových států do Rady Evropy bylo zajištění vymahatelnosti lidských práv, tedy deklarace (Úmluva) „jištěná“ soudním systémem.

Zvláštním směrem vývoje soudní moci tak bylo vytváření ústavních soudů. Tím se judikatorním způsobem (prakticky precedenční formou práva) podařilo „zmodernizovat“ (aktualizovat) zásadu právního, resp. demokratického právního státu. 122 K tomu taktéž významně přispělo vybudování, resp. dobudování (např. Polsko) systému správního soudnictví, což byl nicméně výrazný požadavek harmonizačního „tlaku“ Evropské unie na kandidátské země od zahajovacích rozhovorů v druhé polovině let devadesátých. 123

Nové ústavní demokracie postupně transponovaly do svých ústavních systémů i další garanční instituce ochrany lidských práv, jako je instituce „ombudsmana“, prvním pak polský „Rzecznik praw obywatelskich“ . 124

V ústavních systémech bývalých socialistických zemí byla místní správa (národní výbory, rady, skupštiny atd.) součástí centralizované politické nomenklatury a lze v té souvislosti konstatovat jejich funkční podřízenost dřívější vládní (totalitární) moci , 125 čili jejich systémovou spjatost s vertikální výkonnou a nařizovací linií realizace „sjezdové“ politiky vedoucích politických stran.

Moderní ústavnost západních demokracií (zde máme na mysli po druhé světové válce) promítá politickými stranami moderovanou demokracii i do politického soutěžení o „ovládnutí radnic“, a tudíž i do určitého systémového vyčlenění, resp. oddělení územně decentralizovaného výkonu moci od periodizované vládní moci legitimované volbami občany celé země . Demokracie tak akceptovaly v ústavních systémech vertikální mocenskou konkurenci ústřední moci a moci územně samosprávné v jejích více stupních. 126 Tento ústavní moderní fenomén byl jednou ze souběžných tendencí demokratizace v socialistických zemích, nikoli až začátkem devadesátých let, zejména úsilí polské teorie ústavního práva zřetelně od let sedmdesátých myšlenku „samorzadu terytorijalnego“ považuje za nutný reformní krok i v systému monolitní politické moci. 127

Po jisté době jakési „politické karantény“, čili období, kdy po pádu komunismu jednotlivé emancipované (nové) ústavní demokracie konstruovaly ústavní systémy, byla jejich vybraná část „pozvána“ k přípravě vstupu a posléze (tzv. Athénská a Kodaňská smlouva) byly přijaty do Evropské unie . Jakkoli po stránce politické (ideologické) se část těchto zemí potýkala a potýká s určitým syndromem RVHP a Varšavské smlouvy, tedy bývalých direktivních hospodářských a vojenských struktur vedených Sovětským svazem, po stránce ústavní se nová ústavní situace musela vypořádat s otevřením ústav mezinárodnímu právu a novým pojetím ústavní suverenity. 128

Podobně jako řada „zakladatelských“ států EHS, resp. EU (jako např. SRN, Francie, Itálie), i v některých nových státech přijatých do EU k 1. 4. 2004 vyvolala opozice, resp. „euroskeptici“ či odpůrci integrace, posouzení integračních smluv ústavními soudy. 129 Zvláště pak rozhodnutí Ústavního soudu ČR zvané „Lisabon I.“ z listopadu 2008 je do značné míry poučné v širokém komparačním spektru.

Ústavy nových demokratických států vznikaly v různých východiskových podmínkách, kdy země měly či neměly ústavní tradici či tradici politické soutěže. Výhoda každé nové generace („lidí i ústav“) je, že může těžit ze zkušeností jiných zemí, ale také z vývoje mezinárodních smluvních systémů. Vznikly tak ústavy více či méně sofistikované a moderní. 130

Pokud hledáme hlavní příčiny vzrůstu úlohy ústav a skutečnosti vytvoření nové a demokratické ústavy, pak nesporně hlavní roli sehrála skutečnost, že i z hlediska politickodeklaratorního bylo třeba nahradit předchozí tzv. socialistické ústavy deklarující model systému vedoucí úlohy jedné strany, plánovitého hospodářství a primátu státního socialistického vlastnictví. Ústavy měly nepochybně znamenat (nejen) deklaratorní zřeknutí se předchozí formy vládnutí a na tom místě představit vlastní, ale typově standardní model ústavní demokracie. 131

Vzhledem k tomu, že současně bylo budováno nové stranické spektrum a nově založen svobodný volební systém, stala se od počátků ústava prostředkem regulace, resp. pravidly soutěžní demokracie, což ve spojení s okamžitým vstupem ústavních soudů do arbiterské činnosti znamenalo zhodnocení myšlenky ústavnosti jako funkčního systému, který je schopen regulovat, čili udržovat v rámci stanovených pravidel. 132

Celkové zhodnocení přínosu nových demokracií vychází ze dvou současných zvláštností. Při současném využití (inspiraci, či dokonce „opisování“) ústavních vzorů lze ocenit, že ústavní demokracie zmnožily zkušenost parlamentních republikánských systémů, územní samosprávy, ústavního soudnictví a legislativní rozpracování garancí lidských práv. Vstup velké části nových demokracií do Evropské unie (nyní 11 členů) rozšířil její typový základ ústavou regulované soutěživé demokracie s vnitřními stabilizačními a obrannými mechanismy. 133

Restaurace demokratických ústavních systémů je provázena průběžným nástupem servisní doktrinární funkce vědecké fronty ústavního práva. Zejména komparativní znalost tradičních ústavních vzorů (Anglie, USA, Francie) i vlastní historie (např. první Československá republika) umožnily poskytovat konzultační inspirace, modely a varianty a souběžně taktéž nový vývoj komentovat s vědecko-odbornými podněty „de constitutione ferenda“ . To dovoluje i nyní ustálená učebnicová, resp. komentářová literatura. 134

KAPITOLA 3

Východiskové ústavněprávní instituty

3.1 Ústavněprávní úskalí pojetí „lidu“

Demokracie jako vláda (moc) lidu znamená ve svém výkladu, že lid určuje charakter moci, politiku, cíle zákonodárné či vládní činnosti, veřejnoprávní samosprávu. Je ústavní právo schopno dostatečně vysvětlit legitimitu občanské moci, tedy rozsah rozhodování občany státu?

Demokratické vládnutí svádí k verifikaci demokracie podle toho, zda lidé volí parlament a územní orgány samosprávy. V užším slova smyslu se tak „lidem“ rozumí sbor (suma, množina) voličů, tedy občané daného státu, kteří dosáhli určitého věku a neexistují u nich překážky k výkonu volebního práva.135Zastupitelská demokracie však znamená přenos (transfer moci) a legitimování parlamentu k rozhodování a zde se uplatňuje princip většiny s omezenými rozhodovacími možnostmi menšiny (oponentní opozice). Takto „zúžené“ rozhodovací zastupitelské spektrum ustavuje vládu a ovlivňuje státní správu. Politická personalistika vládnoucích stran se pak zužuje na vlastní „nomenklaturu“ rozmísťování funkcionářů (např. ministrů), což je již vnitrostranická činnost prakticky zcela mimo jakýkoli vliv „voliče“. Zastupitelská demokracie je tedy v její realitěv zásadě rozhodování politickými stranami,kdy „lid“ je zdrojem „pouze“ volební moci. Do jisté míry mimoústavní činností je ovlivňování zákonodárné, výkonné (nikoli soudní) činnosti zájmovými skupinami. Na základě spolčovacího práva jsou tak prostředkem artikulace skupinových zájmů. Ta směřuje k vytváření určité rovnováhy moci ve společnosti tam, kde to není parlamentní dominance schopna pokrýt.136

Přímá demokracie je „konkurenční“ institucí učebnic vůči zastupitelské demokracii. Z hlediska její funkčnosti a realizovatelnosti je její využití výjimečné, ojedinělé a víceméně výrokové (ano/ne).137

Jistá „odtrženost“ moci od lidu spočívá v činnosti profesionálního řídícího aparátu –„byrokracie, která je v prostředí státní služby vedena sice zásadami subordinace a loajality vůči politické nomenklatuře ‚načas‘, ale její ustálená (konzervovaná) sociálně psychologická kultura z ní tvoří do jisté míry obtížně korigovatelnýorganismus moci“.138Pouhý ústavněprávní náhled na konkrétní model zásadyo svrchovanosti liduby mohl zůstat v rovině symbolické zásady ukazující, že existují volby parlamentu. Sociologické a politologické vyplnění mechanismu demokracie „pomůže“ ústavnímu právude factorozmanitostí možností vlivu občanů (skupinového, zprostředkovaného) na politický život a rozhodování. I tak zůstává tato zásada ústavněprávně zúžená a relativní,institucionálně vymezitelná a procesně vymezená. Symbolickou zůstává otázka mechanismů odpovědnosti funkcionářů státu „vůči lidu“.139

Demokratická ústava se nevypořádala s důsledkystátotvornostipolitických stran.

3.2 Dělba moci – modely a realita

Lakonické konstatování čl. 16 francouzské Deklarace práv člověka a občana „… společnost, v níž není zajištěna dělba moci, nemá ústavu …“ předurčilo, že idea demokracie se s dělbou moci podmiňuje a stává se hlavní obsahovou součástí ústav. Teoretické vize dělby moci však předcházejí,140 nicméně Francouzská revoluce jako politické střetnutí spojila ideu dělby moci se suverenitou národa (lidu, občanů, francouzských obyvatel...). V psané formě těsně předtím autoři ústavy USA (1787) určitý model dělby moci petrifikovali jako součást deklarativního dokumentu, který současně znamenal konstituování federativního státu, z dnešního pohledu tak vertikální rozdělení pravomocí.

Zůstávat dnes již na „tripartitě moci“ jako na vysvětlení podstaty dělby moci znamená již jen „osvětovou informaci“ o původních genetických souvislostech koncepce. Sama o sobě je již při formálním pohledu na ústavy jednotlivých zemí pouze strukturní informacío typech orgánů.141Dělba moci je totiž nikoli „statickou“ konstrukcí, ale funkčním modelem horizontálních vztahů, zatím nepřekonatelně nazvaných„checks and balances“, tedy „brzdy a rovnováhy“. Politizace mocenského systému ústavní demokracie pak do ústavních verzí vnáší dvě modelové verzevýkonné moci –prezidentskou exekutivu přímo volené hlavy státu (USA) a vládu závislou na parlamentu (koncentrace reprezentativnosti parlamentu westminstersko-kontinentálního typu v Evropě). Dělba moci tak získává variantní podoby tzv.formy vlády.Jakákoli forma vlády je „mimoústavně“ ovlivňována politickou skutečnostístranické konkurencev parlamentech, která se spíše projevuje jako konflikt mezi parlamentní většinou a opozicí.142

Vývoj soudní moci v dělbě moci je samostatným fenoménem, v němž originalita spravedlnostní funkce anglické justice a systémucommon lawje zúročena samostatnou konstrukcí Nejvyššího soudu USA (v roce 1803 pak „samozvaně“ povýšeného do role „strážce ústavnosti“).

Soudnictví v kontinentální Evropě dospívá k systémové samostatnosti prakticky až instalací ústavních soudů. Evropská ústavní praxe nicméně přináší osobité instituce do dělby moci – tzv. nezávislé správní či kontrolní orgány (účetní dvory, nejvyšší rady soudnictví apod.).

Ústavní modely dělby moci jsou tak v současné době směsicí různého institucionálního řešení s jistými konstantními principy (parlamentarismus, nezávislá soudní moc) a funkčními průniky politického soutěžního pluralismu (typ volebních systémů, kombinace přímých či nepřímých voleb apod.).Ústavní dělba moci se tak vyvinula jako pragmatická institucionálně funkční realita demokratických systémů.Lze ji takto určitým způsobem vědeckydedukovata modelově shrnout,143aby poté doktrinární pojetí umožnilo posuzovat nedostatky systému, resp. návrhyde constitutione ferenda.144Jinde v této práci si klademe např. otázku, co způsobí zavedení přímé volby prezidenta v případě parlamentní formy vlády nebo jak upravit odpovědnost hlavy státu disponující výkonnými pravomocemi.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy O právu ústavním.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.