Vzor citace: KROUPA, J. Politologie nejen pro právníky. Praha: Wolters Kluwer ČR, 2012. 180 s.

Právní stav publikace je k 30. 6. 2012.

© doc. JUDr. Jiří Kroupa, CSc., 2012

ISBN 978-80-7357-943-2 (brož.)

ISBN 978-80-7357-944-9 (e-pub)

Část druhá

Srovnávací politologie

Kapitola 7

Typologie politických systémů

Jak konstatuje Jean Blondel, v současném světě sice existuje velké množství různých typů politických systémů, nicméně přes všechny rozdíly je možné dospět k obecně platným vzorům mezi těmito systémy. Sám se domnívá, že současné politické systémy lze klasifikovat do pěti základních typů, a to na základě norem a institucí, které jsou pro ten který systém příznačné.

Normy mají trojrozměrný charakter, což souvisí s pojetím politického systému jako autoritativním rozdělováním hodnot (Almond). První rozměr se týká osob zapojených do politického procesu, osob, které se podílejí na zmíněné alokaci hodnot. Jestliže se všichni členové společnosti účastní rozhodování, je systém demokratický. Druhý rozměr se vztahuje ke způsobu, jakým jsou rozhodnutí přijímána v tom smyslu, zda existuje hodně omezení pro vyzkoušení alternativ. Jinak řečeno, je to problém liberalismu či autoritarianismu. Třetí rozměr se dotýká skutečného obsahu politiky. Je cílem společnosti rozšiřovat zboží, služby a skutečné hodnoty všeobecně, spravedlivě a rovně, nebo naopak vytvářet a zachovávat nerovnost v rozdělování zboží, služeb a hodnot?

Těchto pět základních typů Blondel označuje následovně:

– Liberálně-demokratické, které zahrnují státy západní Evropy a Severní Ameriky spolu s Japonskem, Izraelem, některými členy Commonwealthu, Indií a některými latinskoamerickými státy, zejména Kostarikou. V sedmdesátých a osmdesátých letech se vrátily k liberálně-demokratickému systému Řecko, Portugalsko a Španělsko, podobně jako i některé latinskoamerické země, i když jiné načas, jako např. Chile, tento systém opustily. Také řada bývalých komunistických států buď již téměř liberálně-demokratický systém vytvořila, nebo jej vytváří. Politika těchto států nesměřuje přímo ani k rovnostářství ani k individualismu. Sice mezi nimi existují značné rozdíly, co se týče rozdělování příjmů a sociálního systému, ale základní normy, které si tyto státy osvojují, zůstávají na půli cesty mezi těmito extrémy. To je pravděpodobně výsledkem liberálně demokratického uspořádání, které tyto země přijaly. Různé skupiny zde vyslovují s přinejmenším umírněnou otevřeností své názory a soutěží v získávání podpory ze strany obyvatelstva, zvláště pak prostřednictvím voleb. Výsledkem je soubor politických norem, které jsou někde uprostřed politického spektra, ačkoliv se zde objevují snahy po vychýlení oběma krajními směry.

– Rovnostářsko-autoritářské, příznačné pro komunistické státy, které tradičně reprezentovaly země bývalého Sovětského svazu a země východní Evropy a dále Čína, Severní Korea, Mongolsko, Vietnam, Kuba, Angola a Mosambik. Velký egalitářský efekt měla v těchto státech neexistující koncentrace individuálního bohatství. Rozvinutý systém sociální podpory v nich poskytoval celé populaci stejné prostředky na vzdělání, zdraví a důchody.

– Tradicionalisticko-individualistické, které převzaly normy dříve platné v celém světě, zejména pak v západní Evropě. V tomto systému hlava státu, zpravidla monarcha, vládne zemi s podporou velké většiny obyvatelstva. Některé oligarchické republiky měly, nebo dokonce stále mají podobný charakter. Tento typ je v dnešním světě méně obvyklý, protože většina západoevropských monarchů se vzdala reálného výkonu moci. Z těchto důvodů existuje tradicionalisticko-individualistický režim pouze v relativně odlehlých a uzavřených částech světa – (Arabský poloostrov, Himálaje). Normy mají v tomto systému „tradicionalistický“ charakter: zachovávají nerovnosti a vysoce oligarchické struktury podobně jako normy předrevoluční Evropy. Moc a bohatství jsou koncentrovány v rukou několika málo jedinců a existuje jenom málo podnětů k politické otevřenosti země. V mnoha případech se o politickou otevřenost snaží sami monarchové.

Tyto systémy nejsou typicky autoritářské. Jsou totiž založeny na tradiční podpoře obyvatelstva. Pouze v době krizí je uplatňování autoritářských praktik nezbytné, krizemi se ovšem rozumí vzmáhající se síla opozice. V případě krize je tento systém buď překonán, nebo se transformuje v populistický, popř. v autoritářsko-individualistický systém.

– Populistické, které se uplatňovaly ve většině států Afriky, jež získaly nezávislost koncem padesátých a v průběhu šedesátých let. Obdobný vývoj probíhal i v jihoamerických republikách v počátečních fázích vývoje po získání nezávislosti. Vznik nového státu vyžaduje alespoň částečný odpor obyvatelstva proti koloniálnímu řízení, musí existovat určité očekávání věcí příštích u velké části obyvatelstva a musí existovat určitý stupeň pluralismu. Populistické režimy vznikají jako reakce na tradicionalismus a následně oscilují mezi demokracií a nomokracií, mezi egalitářstvím a individualismem a mezi liberalismem a autoritářstvím. Výrazným rysem těchto systémů je relativně malá politická stabilita. Relativní pluralismus vede k existenci rozdílných názorů mezi skupinami a frakcemi: tento vývoj by se mohl projevit v ustavení liberálně-demokratické formy vlády, avšak jedině za předpokladu, že politické instituce jsou již silné a napětí není příliš vysoké, zvláště mezi skupinami, které mají náboženský, etnický, nebo dokonce kmenový charakter. Nezbytnou podmínkou je též silný vůdce. Pokud takový charismatický vůdce neexistuje, systém může rychle získat odlišnou formu, především systému autoritářsko-individualistického.

– Autoritářsko-individualistické, které se vyskytovaly většinou jako reakce na liberálně-demokratické systémy, jak ukázal vývoj v jižní, střední a východní Evropě před druhou světovou válkou, kdy se do popředí dostal fašismus a zvláště nacismus. Tyto systémy se periodicky objevovaly po druhé světové válce také v Latinské Americe a jako reakce na populistické systémy též v Africe a do určité míry v Asii v šedesátých letech: základem politického uspořádání se staly armádou podporované, či přímo z armádních představitelů složené vlády. Autoritářsko-individualistické režimy se rovněž staly výsledkem transformací tradicionalistických systémů, kde je základem pro změnu upadající podpora monarchy. To je případ dřívější Evropy. Po druhé světové válce nastala obdobná situace na Středním východě.

Autoritářsko-individualistické systémy jsou především a hlavně autoritářské: normální politický život je redukován na minimum. Jeho představitelé jsou přesvědčeni, že politický život může být zcela zakázán a nahrazen řízením shora administrováním. Některé autoritářsko-individualistické systémy musely akceptovat jistý stupeň „politizace“ a založit organizace, zahrnující obyvatelstvo v masové straně, jejímž hlavním účelem je vyjádřit podporu vůdci a režimu. Tyto systémy jsou typické hierarchizovanou strukturou, zdůrazněnou rolí vůdce a odmítnutím jakékoliv demokratické koncepce. Sama společnost je hierarchicky uspořádána. Každý v ní má své místo, které téměř biologicky určuje jeho postavení. Cílem systému je vytvořit – nebo reorganizovat – společnost, která loajálně následuje svého vůdce. Tento cíl zůstává ovšem často nenaplněn.

Tyto systémy vykazují též znaky sociálního individualismu, neboť byly založeny za účelem obrany společenské elity, která se cítila ohrožena rostoucím vlivem „lidových tříd“, anebo proto, že zakotvují ideály společenské a politické hierarchie. V mnoha případech společnost volá po návratu toho, co považuje za dobře organizovanou strukturu předchozího režimu, v němž měl každý své místo a jeho postavení nebylo zpochybňováno. Pokusy o restauraci dřívějšího režimu ale často končí nezdarem: úsilí o přebudování společnosti nikdy dlouho netrvá. Většinou tento typ systémů bývá nahrazen populistickým nebo liberálně-demokratickým systémem, ačkoliv nová vláda je často velmi slabá a většinou je donucena znovu ustoupit jinému autoritářsko-individualistickému systému (nebo, a to výjimečně, systému komunistickému).

Normy politického systému tak v současném světě vytvářejí zcela odlišné skupiny, i když jejich dělící hrany nejsou někdy příliš ostré, což platí především v případě, kdy probíhá v zemi proces změny systému nebo když země mezi systémy osciluje, jak se to často stává v zemích Latinské Ameriky.

Pro uvedenou typologii politických systémů má podle Blondela vedle norem zásadní význam uspořádání (konfigurace) institucí, resp. vztahy mezi normami a strukturami toho kterého systému. Vždyť rozhodnutí jsou přijímána prostřednictvím institucí, z nichž některé jsou zakládány přímo za účelem tvorby norem – parlamenty (právní normy), politické strany (politické normy). Na jedné straně existují úzké vazby mezi normami a strukturami politických systémů, na druhé straně pak struktury systému mohou mít určitý dopad na normy, pokud jsou ve společnosti dobře etablovány, což je případ kmenů či etnických skupin. Díky tomu mohou pak mít vliv na roli těchto institucí v celonárodním rozhodování. Je proto užitečné popsat vztah mezi normami a institucemi a zjistit, jak dalece jsou některé systémy charakterizovány specifickým uspořádáním institucí.

V liberálně-demokratických systémech je uspořádání institucí založeno na ústavním základě, který rovněž zahrnuje normy platné v tomto systému. Strukturální uspořádání liberálně-demokratického systému je založeno, jak uvádí Blondel, na množství dobře definovaných institucí (parlament, exekutiva, místní a regionální parlamenty a exekutivy), v nichž působí dvě skupiny „herců“, kterými jsou politické strany a skupiny, zatímco byrokracie je vlivná za kulisami. Pozice těchto dvou typů „herců“ jsou odlišné, neboť strany hrají hlavní roli na jevišti, uskutečňují hlavní pohyb a určují hlavní linii. Skupiny jsou většinou méně viditelné, pokud zrovna neorganizují větší stávku či demonstraci.

Míra participace ve skupinách a stranách je podivuhodně vysoká, ale samotná praxe není nikterak přehnaná. Masy obyvatelstva zaujímají většinou pouze stanovisko pozorovatele, strany a skupiny čas od času podporují zuřivým potleskem nebo je napadají. Provázanost mezi obyvatelstvem a strukturami nemusí být nijak zvlášť silná ani na místní či oblastní úrovni. Úsilí vyvíjené celonárodními stranami a skupinami se mnohdy dotýká jen minoritních skupin obyvatel, ačkoliv to nemusí být pravidlem.

Liberálně-demokratický systém je relativně dobře organizován, což je ve velké většině výsledkem všeobecné akceptace platných „pravidel hry“, tedy přijetím ústavního pořádku všemi „herci“. Pokud je akceptace „pravidel hry“ znatelně menší, existuje větší míra pravděpodobnosti, že liberálně-demokratický systém bude svržen.

Uspořádání institucí v rovnostářsko-autoritářských systémech demonstruje Blondel na příkladu komunistických systémů, které jsou ovšem méně „čitelné“, protože tradičně fungují na bázi záměrné dvojznačnosti. Výsledkem toho je existence politické superstruktury a politické infrastruktury, přičemž obě mají odlišné uspořádání institucí, spojené převážně pouze personálními pouty.

Politická superstruktura je konstituována na úrovni státu, ústavní orgány jsou podobny stejným orgánům v liberálně-demokratických systémech, avšak větší důraz je dáván byrokracii, která není v pozadí, ale představuje součást konfigurace tohoto systému. Na úrovni státní struktury existuje pouze malý, pokud vůbec nějaký, rozdíl mezi administrativními a jinými než administrativními prvky. Tento rozdíl naopak nabývá ostrých kontur v liberálně-demokratických zemích, protože politické strany mají zájem kontrolovat exekutivu, do níž ale zasahují na základě všeobecné dohody a v omezené míře.

V komunistických státech je uspořádání institucí, které jsou základem státu, založeno na velkém počtu administrativních orgánů, jejich personální obsazení je dáno jak politickými, tak odbornými měřítky.

Instituce v komunistických státech fungují jen díky tomu, že komunistická strana se spoustou zavedených orgánů jednak přijímají směrnice pro jednání, jednak kontrolují jejich plnění. Komunistická strana nemá přesně vymezené pole působnosti, jak je tomu v liberálně-demokratických systémech. Vyvíjí přinejmenším stejné aktivity jako politické strany v liberálně-demokratických zemích při řízení exekutivy, nadto však vykonává kontrolu nad mnoha aspekty činnosti celého státního aparátu a dozor nad „masovými“ organizacemi, které sama pomáhá zakládat, jako jsou například odbory.

V těchto systémech se setkáváme se dvěma úrovněmi strukturálního uspořádání, přičemž spojení mezi nimi je přirozeným zdrojem těžkostí. Bezproblémové spojení může být přitom dosaženo pouze tehdy, jsou-li představiteli obou úrovní výrazné individuality. Dalším zdrojem problémů je to, že pod úrovní politické infrastruktury složené ze stran a skupin existují další, naprosto neoficiální a tradiční skupiny, zvláště etnické nebo náboženské, stejně jako modernější protestní organizace. Na to reaguje komunistická strana úsilím vytvořit jí podléhající vlastní skupiny.

V tomto úsilí je často neúspěšná, jak to dokládají změny, k nimž v těchto zemích došlo v osmdesátých letech. V některých zemích byly „díry“ ve strukturách vždy velmi viditelné, což ukazuje např. silný vliv katolické církve v Polsku, ale nakonec se tento jev, jak je známo, projevil výrazně prakticky ve všech zemích východní Evropy, kromě Albánie, a to značně přispělo k zániku komunistického systému.

Strukturální uspořádání v tradicionalisticko-individualistických systémech je v ostrém kontrastu s institucionální konfigurací v systémech liberálně-demokratických a rovnostářsko-autoritativních, neboť struktura tradicionalisticko--individualistického systému není v žádném případě výsledkem svobodného politického rozhodnutí, ale samotné předcházející struktury.

Tradicionalistické systémy jsou příkladem takového institucionálního uspořádání, které nejvíce odpovídá sociální struktuře společnosti. Blondel zdůrazňuje, že právě v těchto systémech je propast mezi politikou a obyvatelstvem největší, neboť jediné co má váhu jsou tradiční seskupení a hierarchické pozice, které jsou mezi těmito seskupeními. Proto zde není politická scéna jako taková, nejsou zde politické strany, často také ani parlament. Byrokracie je relativně omezena, hlavně v těch nejvíce tradicionalistických zemích.

Tyto systémy charakterizují řetězy stoupenců majících osobní či skupinovou povahu a začínajících na úrovni malých jednotek, jako jsou vesnice nebo spolky. Z toho vyplývají dva důsledky. První spočívá v tom, že pokud systém funguje dobře, uvedená seskupení jsou silná a mají neotřesitelnou pozici. Jestliže liberálně-demokratické systémy jsou založeny na stálém soutěžení skupin, tradicionalisticko-individualistické systémy vycházejí z principu, že na příslušném území působí jen jedno seskupení, např. jeden kmen.

Druhý výsledek se projevuje na národní úrovni. Různé skupiny mohou, ale nemusí plně uznávat nadřazenost monarchy a politických špiček. Proto se připouští, že tradicionalisticko-individualistické systémy mohou přetrvávat značnou dobu pouze tehdy, je-li dosažen „modus vivendi“ mezi geografickými seskupeními vytvářejícími národ, jinak se společnost rozpadne. A právě to je důvod, proč v bývalých koloniálních zemích jen výjimečně vznikaly tradicionalisticko-individualistické režimy. Rozpory mezi různými geografickými skupinami brzy po získání nezávislosti vedly k nastolení jiných systémů.

Vskutku je složité dosáhnout stabilní rovnováhy mezi monarchou a kmenovými či etnickými skupinami. Jednak proto, že každá společnost podléhá vnějším vlivům, které modifikují tradiční skupiny, jednak pro geografickou a sociální mobilitu populace. Z těchto důvodů dochází ke změnám tradicionalisticko-individualistických systémů.

Takové instituce jako byrokracie a armáda se staly silnějšími. Vznikly nové skupiny se specifickými cíli, jako organizace podnikatelů, a dokonce odborové organizace. Pokud se tyto změny vyskytují v malém měřítku, systém může být stále nazýván tradicionalistickým. Dojde-li však k tomu, že nadřazenost kmenových seskupení je otřesena, systém se většinou stane populistickým nebo autoritářsko-individualistickým.

Strukturální uspořádání institucí v populistických systémech považuje Blondel za hybridní. Příznačná je podle něho silná opozice stojící mezi tradičními seskupeními a novými skupinami, kterými jsou podnikatelské a odborové organizace, takže jsou dosahované kompromisy výsledkem střetů mezi nimi. Vztahy mezi společností a politickým systémem jsou méně těsné než v tradicionalisticko-individualistických systémech.

Politická struktura, zvláště politické strany, přitom fungují normálně. Zároveň však dochází k tomu, že jsou tyto politické strany konfrontovány s problémy, které přináší opozice, mající svůj prostor mezi vlivem tradičních seskupení a tlakem na „modernizaci“, jejž vyvíjejí nové skupiny a v mnoha případech se na něm podílejí i byrokracie a armáda.

Strany je tak možno rozdělit na ty, které se zaměřují na mobilizaci požadavků skupin nových. (Pro mnohé strany v těchto systémech je ovšem příznačné, že v nich nalezneme obě zmíněné tendence.) Napětí z toho vyplývající se často vyřeší samo tím, že se více či méně dobrovolně strany sloučí a vzniká systém jedné strany.

Blondel dodává, že dominance tohoto systému jedné strany nad společností je odlišná od toho, co uskutečňovaly komunistické strany v systémech rovnostářsko-autoritářských. V populistických režimech není jedna strana schopna kontrolovat všechna tradiční seskupení.

V Africe, v některých zemích Středního východu, popř. i v jiných částech světa se pokoušejí tyto populistické strany najít rovnováhu mezi zájmy „modernizujících“ skupin včetně byrokracie a zájmy kmenových či etnických sil. V některých případech je tento systém úspěšný díky existenci populárního vůdce, který je schopen posilovat politickou strukturu a stranu prostřednictvím apelů k národu. Pokud tyto systémy postrádají takové vůdce, objevují se popsané potíže, které signalizují neschopnost politického uspořádání řešit vzniklé problémy země. Častým výsledkem je přeměna v systém autoritářsko-individualistický.

Autoritářsko-individualistický systém vzniká buď jako důsledek nemožnosti dosáhnout kompromisu v populistickém systému, nebo když v liberálně-demokratickém systému jsou rozdíly mezi politickými stranami a skupinami příliš velké. V prvním případě dochází ke konfrontaci s tradičními seskupeními, jakými jsou silné kmeny, a tím k odcizení společnosti, ve druhém případě vláda nemůže efektivně vykonávat své funkce. Nastolení autoritářsko-individualistického systému je také občas prezentováno jako alternativa k rovnostářsko-autoritářskému systému komunistického typu.

Zatímco se populistické režimy, často neúspěšně, pokoušely vybudovat nové instituce k vyvážení vlivu tradičních seskupení, autoritářsko-individualistické systémy se snaží o obnovení tradičního aparátu a jeho posílení orientací na stoupence, kteří se zformovali již v minulosti. Toho se snadněji dosáhne tam, kde autoritářsko-individualistický systém nahrazuje tradicionalistický, zvláště pokud je monarcha hybnou silou změny. I tak se objevují těžkosti spjaté se vznikem nových institucí a byrokracií.

Proto se autoritářsko-individualistické systémy spoléhají hlavně na armádu, protože ta jim poskytuje nejen nezbytnou oporu ke kontrole a omezování opozice, ale zároveň pomáhá prosadit hierarchické principy, které chce systém zachovat. Pokud je založena „masová organizace“ (strana), zejména nastává-li vývoj od liberálně-demokratického systému k autoritářsko-individualistickému, děje se tak často v intencích armády.

Jestliže je uspořádání institucí v populistických systémech hybridní a vede k vážným vnitřním konfliktům, konfigurace institucí v autoritativně-individualistických systémech jsou svým způsobem umělé. Od tradičních skupin se očekává, že budou podporovat systém, ale ty jsou tak oslabeny, že tuto funkci nemohou plnit, a proto tento úkol přebírá armáda, zatímco byrokracii je svěřena velká část rozhodovacího procesu.

Charakteristickým se pro společnost stává oddělování institucí a zesilování nátlaku. K zachování systému může napomoci jedině charisma vůdce. Ale to je vzácnější než v populistických systémech, zde se naopak se spontánní podporou vládnoucích nesetkáváme. Není proto překvapující, že se autoritativně individualistické režimy potýkají s mnoha vnitřními problémy a často se v důsledku toho i hroutí.

7.1 Systémy stran

7.1.1 Typologie systémů stran

Systémy stran nelze chápat jaký pouhý souhrn politických stran působících v tom kterém politickém systému. Systémy stran mají při nejmenším „statickou“ stránku, spočívající v počtu politických stran v nich působících, ale dále i stránku „dynamickou“, kterou vyjadřuje uspořádání politických stran a jejich vzájemné vztahy založené především na jejich rivalizaci.

Podle společné práce (Party Systems and Voter Alignments, 1967) amerického politologa S. M. Lipseta (1922–2006) a norského politologa S. Rokkana (1921–1979) jsou systémy stran, které se zformovaly v západní Evropě, produktem dlouhodobého vývoje založeného na institucionalizaci tzv. konfliktních linií (cleavages), přičemž za čtyři základní považovali:

– centrum–periferie,

– církev–stát,

– město–venkov,

– práce–kapitál.

V důsledku prvního konfliktu vznikly národně a regionálně orientované politické strany, druhý konflikt vedl ke vzniku nábožensky orientovaných stran, třetí se projevil ve vzniku agrárních stran a konečně čtvrtý vedl ke vzniku sociálnědemokratických stran.

Typologie systémů stran vycházejí z různých hledisek, přičemž jedno z nejrozšířenějších je počet stran (numerická typologie). M. Duverger například dělí systémy stran na systém jedné strany, anglosaský systém dvou stran a systém více stran.

J. Blondel (Comparative Government, 1990) kombinuje počet stran s jejich rozměrem v rámci systému stran a dospívá ke čtyřem typům systémů stran: systém dvou stran, systém dvou a půlté strany, systém více stran s dominující stranou a systém více stran bez dominující strany.

Systém dvou stran funguje v relativně čisté podobě na Maltě, kde se střetávají Strana práce a Strana lidová. Klasickým příkladem je Velká Británie, kde však reprodukci bipartismu napomáhá volební systém, takže možnost sestavit vládu mají buď labouristé, nebo konzervativci.

Systém dvou a půlté strany je systémem, v němž působí dvě velké strany a jedna podstatně menší, nicméně mající podstatný vliv na fungování systému stran, protože žádná z těch velkých není schopna získat v parlamentě absolutní většinu hlasů. Typickým příkladem tohoto systému je systém stran Spolkové republiky Německo, kde se vedle dvou velkých stran – Sociálnědemokratické (SPD) a Křesťanskodemokratické, resp. Křesťansko-sociální (CDU/CSU) – setkáváme jako s jejich potenciálním koaličním partnerem se stranou třetí, ať již se Svobodnými demokraty (FDP), nebo se stranou Zelených.

Systém více stran se stranou dominující je systémem s jednou mimořádně silnou stranou, která však není schopna získat absolutní většinu v parlamentě, a tak musí usilovat o získání podpory dalších stran pro vytváření koaličních vlád. Jako příklady tohoto typu nám mohou posloužit systém stran Italské republiky prakticky v celém poválečném období, kde byla dominující stranou až do počátku devadesátých let křesťanská demokracie (DC), nebo systémy stran třech severských zemí (Dánsko, Norsko, Švédsko), v nichž byly desítky let těmito dominujícími stranami sociálnědemokratické strany.

Systém více stran bez strany dominující postrádá stranu disponující takovým počtem mandátů, které je řadově vyšší než počty mandátů jejich rivalů. Naopak rozdíly mezi jednotlivými politickými stranami jsou malé. V úvahu proto připadá možnost zformovat dokonce několik vládních koalic, jak jsme toho svědky ve Finsku či Belgii.

Svým způsobem tradiční přístupy k typologii systémů stran obohatil G. Sartori (Strany a stranické systémy. Brno: CDK, 2005) tím, že vedle počtu rivalizujících stran (formát systému stran) bere v úvahu i ideologickou vzdálenost mezi nimi (mechanismus systému stran). Jeho typologie rozeznává: systém strany predominantní, systém dvou stran a systém více stran ve dvou variantách – umírněně polarizovaný a extrémně polarizovaný.

V Sartoriho přístupu k typologii jsou popsány systémy stran s použitím pojmů, jakými jsou bipolarita či multipolarita. Rozdíl je v tom, že bipolární systém má pouze dvě centra (levice–pravice), která mohou reprezentovat jen dvě strany anebo i více, avšak multipolární systém má více než právě tato dvě centra – mj. střed.

Polarizace pak vyjadřuje – v závislosti na ideologických rozdílech – možnost či nemožnost dosahování konsenzu na politické scéně. Systémy bipolární mají spíše „dostředivý“ charakter, a proto se tento systém vlastně depolarizuje. V multipolárních systémech se naopak prosazují odstředivé tendence, dochází zde k radikalizaci, a tedy i polarizaci.

Systém strany predominantní je založen na dominanci jedné strany, která získává takové postavení v parlamentě, že může sama sestavovat vládu. Tento systém není svázán se žádným konkrétním počtem stran, a tak mohl existovat jak v systému „dvou stran“ (Velká Británie, Irská republika), tak i v systému „více stran“ (Norsko). Dominance jedné strany je vymezena i časově, protože se požaduje, aby trvala nejméně čtyři funkční období parlamentu. (Je tudíž možno říci, že ve Velké Británii skončila dominance konzervativců rokem 1997, kdy poprvé od roku 1979 zvítězili v parlamentních volbách labouristé).

Systém dvou stran se v pojetí Sartoriho neliší od pojetí J. Blondela. Příznačným rysem je opět existence dvou velkých stran, jejichž ideologická vzdálenost je přitom minimální.

Systém více stran umírněně polarizovaný je podle Sartoriho systémem s pěti až šesti stranami, jejichž rivalizace probíhá v mírné podobě, neboť ideologická vzdálenost mezi stranami je relativně malá a má dostředivý charakter, probíhá totiž na ose od pravého středu ke středu levému. Většina systémů stran zemí západní Evropy se dá patrně zařadit právě do tohoto typu.

Systém více stran extrémně polarizovaný se vyznačuje se skutečně větším počtem stran, tedy překračující počet pět nebo šest, jejichž ideologická vzdálenost je značná. Setkáváme se zde i s tzv. stranami antisystémovými, což se projevuje v konfrontačním charakteru rozhodovacího procesu. V tomto systému převládají tendence odstředivé jako výsledek zmíněné polarizace. Byť strany mají blízko ke středu, mají monopol na konstituování vlád a musí se počítat i s možností negativní většiny. Jako příklad tohoto typu systému stran si můžeme uvést systém stran Výmarské republiky, tzv. IV. republiky ve Francii a také systémy stran bývalých komunistických zemí.

Sartori se rovněž zabývá systémem stran, v němž nedochází k rivalizaci politických stran. Zde pak rozlišuje mezi systémem jedné strany, kdy se s dalšími stranami nesetkáváme, a systémem strany hegemonní, v němž sice „existuje“ větší počet stran, avšak všechny jsou podřízeny straně, která uplatňuje svoji vedoucí úlohu.

Typologie systémů stran, tak jak ji najdeme u G. Smitha (Politics in Western Europe, 1972), zdůrazňuje vzájemné vztahy mezi stranami, zejména možnost spolupráce nebo konfrontace, tedy schopnost vstupovat do koalic, a tím přispívat ke stabilizaci celého politického systému. Na tomto základě rozeznává systém stran roztříštěný, rovnovážný a nerovnovážný.

Pro roztříštěný systém stran je typický jejich větší počet, přičemž mezi nimi neexistují velké ideologické vzdálenosti a žádná z nich není schopna stát se stranou dominující. V koaličních vládách proto musí být zastoupeno více stran, takže připadá v úvahu vznik různých koaličních seskupení. Jak vidíme například v Dánsku, Belgii, Finsku nebo v Nizozemsku. Tento Smithův typ se nepochybně blíží k Blondelově systému více stran bez strany dominující.

Rovnovážný systém stran je sice založen na výraznější polarizaci, avšak ta má pouze jeden rozměr – sociálně-ekonomický, který je prezentován rivalizací mezi pravicí a levicí. Rysem tohoto systému je zároveň i bezproblémové střídání vlády a opozice. Nemusí se jednat jen o tradiční systémy dvou stran, ale i o systémy s bipolární polarizací. Tento systém se podobá Sartoriho systému umírněné polarizace. Rovnovážné systémy fungují ve Švédsku, Norsku, SRN, Francii, Rakousku.

Nerovnovážný systém stran předpokládá existenci politické strany, která plní roli strany dominující v tom smyslu, že na jedné straně získává tato strana ve volbách větší počet hlasů než ostatní, avšak není schopna získat absolutní většinu. Je proto nemožné, aby byla sestavena stabilní vláda bez její účasti. Jedná se vlastně o velmi blízký typ Sartoriho systému strany predominující. Jak bylo uvedeno výše, tuto roli naplňovala několik desítek let křesťanská demokracie v Itálii a podobnou roli měla i křesťanská demokracie v SRN v období éry K. Adenauera či sociální demokracie ve Švédsku do roku 1976.

7.1.2 Charakteristika systému stran v České republice

Vývoj systému stran[104] směřující po roce 1989 k obnovení politického pluralismu probíhal v několika etapách. První etapa do voleb 1990 je někdy označována jako atomizovaný pluralismus.[105] To – jak již bylo výše uvedeno – bylo dáno i existencí jediné výrazné konfliktní linie, která neměla sociálně-ekonomickou dimenzi. Následující vývoj však k této dimenzi směřoval, neboť jednou ze zásadních otázek volební kampaně již ve volbách v roce 1992 byla ekonomická transformace personifikovaná v osobě předsedy ODS Václava Klause. Další konfliktní linii představovalo budoucí státoprávní uspořádání.

Po volbách – jak je vidět i z výsledků voleb následujících (1996) – dochází k prohloubení pravolevého spektra. Vedle jasně profilované strany pravice – ODS – se nejen ČSSD stává hegemonem levice, ale i možnou vládní alternativou. Volby v roce 1996 znamenají další krok ke stabilizaci systému, když se parlamentními stranami stává šest subjektů a tuto tendenci potvrzují i předčasné volby v roce 1998, v nichž poprvé vítězí ČSSD. Volby v roce 2002 pro vývoj systému stran jako již konsolidovaného nic zásadního nepřinesly. Ve volební kampani se jako důležitá konfliktní linie projevila rozdílná orientace ke vstupu do Evropské unie.

Volby v roce 2006 neznamenaly posun ve vývoji systému. Počet parlamentních stran zůstal zachován. US-DEU se do Poslanecké sněmovny nedostala, ale uspěl jiný subjekt – Strana zelených. Rok 2010 přináší více změn. KDU-ČSL stejně jako Strana zelených nepřekonává uzavírací klauzuli, dva nové politické subjekty se stávají parlamentními a vládními stranami. Zda se jedná o systémovou změnu, však ukáže další vývoj.

7.1.3 Systémy stran vybraných států

7.1.3.1 Systém stran ve Spojených státech

Systém stran ve Spojených státech je zpravidla prezentován jako systém dvou stran (bipartismus). Stranami, které mají reálnou možnost získat vládní moc, jsou Demokratická strana a Republikánská strana. Zároveň je však také poukazováno na to, že politické strany v USA se výrazně odlišují od evropských politických stran. Pro politické strany ve Spojených státech je příznačná menší disciplinovanost a větší programová pragmatičnost. Politické programy jsou chápány především jako volební záležitost, volby mají spíše personální než programový charakter. Ve srovnání s politickými stranami v Evropě postrádají tyto strany takové atributy jako je členství se stranickými legitimacemi, členské příspěvky či placení členských příspěvků.[106]

Jednou ze dvou hlavních politických stran ve Spojených státech je Demokratická strana (Democratic Party). Její kořeny sahají do 18. století. Za zakladatele moderní strany je považován prezident Andrew Jackson, zvolený do funkce v roce 1928. Významná etapa vývoje strany je spjata s uskutečňováním politiky prezidenta F. D. Roosevelta ve třicátých letech obsažená v programu Nového údělu (New Deal), přinášejícího rozsáhlé hospodářské a sociální změny a vedoucí k posílení role státu v ekonomice. F. D. Roosevelt byl zvolen prezidentem čtyřikrát za sebou. V jeho éře se Spojené státy stávají světovou velmocí.

V poválečném období i v současné době je pro Demokraty příznačná ve vnitřní politice větší akcentace sociálních a ekonomických problémů řešených při spoluúčasti státu, prosazování lidských práv a práv menšin a v posledních letech důraz na ochranu životního prostředí. Členskou a voličskou základnou Demokratů jsou etnické (především Afroameričané) a náboženské menšiny, členové odborů, intelektuálové, studenti a nízkopříjmové sociální skupiny. Nejvyšším orgánem strany je celofederální Demokratický národní výbor (Democratic National Committee), složený ze zástupců všech států. V prezidentských volbách v roce 2008 zvítězil její kandidát Barack Obama. Zároveň získala většinu v obou komorách Kongresu. Ve volbách v roce 2010 udržela většinové postavení v Senátu, ve Sněmovně reprezentantů však o toto postavení se značnými ztrátami přišla.

Republikánská strana (Republican Party) je druhou velkou politickou stranou Spojených států. Patří do stranické rodiny konzervativních politických stran. Je členkou Mezinárodní demokratické unie. Byla založena v roce 1854.

Program strany v ekonomické oblasti klade důraz na tržní ekonomiku a roli jednotlivce v dosahování ekonomické prosperity. V zahraniční politice byli Republikáni spíše pro politiku izolacionismu, avšak zejména po teroristických útocích v roce 2001 se stali zastánci intervencionismu v zájmu národní bezpečnosti Spojených států včetně podpory preventivních válek (Afghánistán, Irák). Voličskou základnu Republikánů představují podnikatelé, některé etnické skupiny (Hispánci, Asijci) a Američané s vyšším vzděláním.

Po volbách v roce 2008 byla Republikánská strana menšinovou jak ve Sněmovně reprezentantů, tak i v Senátu Kongresu USA. Ve volbách v roce 2010 získala většinu ve Sněmovně reprezentantů. Nejvyšším orgánem strany je Republikánský národní výbor (Republican National Committee).

Součástí systému stran ve Spojených státech jsou tzv. třetí strany (third parties), jejichž posláním je plnit funkci „pojistného ventilu“.[107] Voliči mohou jejich prostřednictvím vyjadřovat nespokojenost s politikou dvou hlavních politických stran a předkládáním alternativních návrhů přispívají k politickému dialogu. Jejich volební výsledky však nepřekračují jedno procento hlasů.

Mezi tzv. třetí strany jsou počítány jednak „velké třetí strany“, jako kupř. Ústavní strana (Constitution Party), Strana zelených Spojených států (Green Party of United States), Libertariánská strana (Libertarian Party), jednak „menší třetí strany“, kterých je několik desítek. Některé byly založeny ve druhé polovině 19. století – Strana prohibice (Prohibition Party – 1869), Socialistická strana práce Ameriky (Socialist Labour Party – 1876), jiné v nedávných letech – Bostonská strana čaje (Boston Tea Party – 2006), Strana spravedlnosti (Justice Party – 2011).

V jednotlivých státech federace se pak setkáme s desítkami politických stran, které působí pouze v rámci toho kterého státu – např. Konzervativní strana státu New York (Conservative Party of New York State), Floridská strana whigů (Florida Whig Party), Populistická strana Marylandu (Populist Party of Maryland).

7.1.3.2 Systém stran ve Velké Británii

Systém stran ve Velké Británii je rovněž charakterizován jako systém dvou stran (bipartismus). Popřípadě je dokonce – ve srovnání se Spojenými státy – prezentován jako skutečný bipartismus, protože se vláda může opírat o soudržnou a trvalou většinu díky hlasovací kázni poslanců.[108] Hlavními politickými stranami jsou Konzervativní strana a Strana práce (labouristé).

Konzervativní strana (Conservative and Unionist Party) jako jedna ze dvou hlavních politických stran Velké Británie v podstatě dominovala v britském politickém systému 20. století. Celých 65 let byla většinovou stranou v Dolní sněmovně a ve Sněmovně lordů měla většinu až do reformy této sněmovny v roce 1999. Patří do stranické rodiny konzervativních stran.

Její základy sahají až do roku 1678, kdy vznikla Strana toryů (Tory Party). Jako Národní unie konzervativních a konstitučních asociací se zformovala v roce 1867. V roce 1912 se sloučila s částí Liberální strany a vznikla Konzervativní a unionistická strana. Během první světové války a ještě krátce po jejím skončení vládla spolu s liberály. K moci se vrátila znovu v třicátých letech a její vůdce Winston Churchill stál v čele válečných koaličních vlád. V roce 1945 v prvních poválečných volbách neuspěla a znovu sestavovala vládu v letech 1951–1964 a 1970–1975.

Nová vůdkyně strany Margaret Thatcherová, zvolená do této funkce v roce 1975, následně přivádí konzervativce k vítězství v letech 1979, 1983 a 1987. V roce 1990 rezignuje na funkci v čele strany i vlády. Její nástupce John Major ještě zvítězil v roce 1992, aby pak po drtivé porážce v roce 1997 rezignoval i na funkci vůdce strany. Neúspěšně skončily i následující volby v roce 2001 a 2005. Konzervativci opětovně zvítězili až v parlamentních volbách v roce 2010 s Davidem Cameronem jako vůdcem strany, nedostali však nadpoloviční většinu mandátů, když jich získali pouze 306. David Cameron se stal v koaliční vládě s Liberálními demokraty premiérem.[109]

Strana práce (Labour Party) vznikla v roce 1907. Poprvé se stali labouristé druhou největší politickou stranou ve Velké Británii v roce 1923. V meziválečném období vytvořili dvě menšinové vlády. Během druhé světové války vstoupili do koaliční vlády vedené W. Churchillem.

Zvítězili v prvních poválečných volbách, a tak byl jejich vůdce Clement Attlee zvolen premiérem v roce 1945 a poté i po opětovně vyhraných volbách v roce 1950. V roce 1951 ztratili většinu v Dolní sněmovně, a dalších třináct let proto strávili v opozici. Znovu se dostali k moci v roce 1964 a s Haroldem Wilsonem v čele vládli až do roku 1970. Premiérem v letech 1974–1979 byl znovu H. Wilson. Volby v roce 1979 skončily porážkou labouristů. Následujících osmnáct let byli opoziční stranou.

Teprve volby v roce 1997 skončily jejich velkým vítězstvím, když dosáhli takové parlamentní většiny, kterou žádná strana nedosáhla od roku 1935. Premiérem se stal Anthony Blaire, zvolený vůdcem strany již v roce 1994 a spjatý s programem modernizace strany známým jako New Labour. Strana práce pod jeho vedením vyhrála i následující volby v roce 2001 i 2005. V roce 2007 rezignoval na svoji funkci ve straně i vládě a novým vůdcem strany a premiérem se stal Gordon Brown. Volby do parlamentu Strana práce v roce 2010 prohrála se ziskem 258 mandátů, a její předseda G. Brown proto na funkci vůdce strany rezignoval.

Za tzv. třetí stranu jsou považováni Liberální demokraté (Liberal Democrats). Tato politická strana vzniklá v roce 1988 sloučením Liberální strany a Sociálně demokratické strany. Nová strana navázala na Alianci Liberálně demokratické strany a Sociálně demokratické strany fungující již od roku 1981. (Sociálně demokratická strana vznikla právě v roce 1981 odchodem části členů Strany práce).

Velkým volebním úspěchem strany byly volby v roce 1997, v nichž Liberální demokraté získali 46 mandátů, což představovalo zdvojnásobení počtu poslanců v Dolní sněmovně. Nejvíce mandátů však získala ve volbách v roce 2005 (63). Ve volbách 2010 sice ztratila šest mandátů, ale vzhledem k tomu, že žádná strana nezískala většinu, vytvořila koaliční vládu vedenou Konzervativní stranou. Předseda strany Nick Clegg (od roku 2007) se v této vládě stal vicepremiérem.

Skotská národní strana (Scottish National Party) je nejen úspěšnou regionální parlamentní stranou ve Velké Británii, ale i vládnoucí stranou ve Skotsku. Vznikla v roce 1934. Úspěšně se prosazovala jako regionální strana především ve Skotsku, nicméně získávala pravidelně zastoupení v Dolní sněmovně britského parlamentu (šest mandátů po volbách v roce 2005). Po decentralizaci provedené ve Velké Británii, což vedlo v roce 1999 i k ustavení Skotského parlamentu, se stala nejprve druhou největší stranou a po volbách v roce 2007 stranou vítěznou. Ve volbách do Dolní sněmovny Parlamentu Velké Británie v roce 2010 získala opět šest mandátů.

Po volbách v roce 2010 jsou v Dolní sněmovně zastoupeny i další regionální strany. Ze Severního Irska to je Demokratická unionistická strana (Democratic Unionist Party) s osmi poslanci a My sami (Sinn Fein) s pěti poslanci a Strana Walesu (Party of Wales – Plaid Cymru) se čtyřmi poslanci.

7.1.3.3 Systém stran ve Francouzské republice

Systém stran ve Francouzské republice je v současné době zpravidla charakterizován jako bipolární multipartismus, v němž hrají roli hlavních pólů Socialistická strana a Svaz pro lidové hnutí.[110]

Socialistická strana (Parti Socialiste) je politická strana patřící do rodiny sociálnědemokratických stran. Je nejstarší politickou stranou ve Francii jako nástupkyně Francouzské sekce dělnické internacionály (Section française de l’Internationale ouvrière – SFIO) založené v roce 1905. SFIO nahradila v roce 1969. V sedmdesátých letech spolupracovala s Francouzskou komunistickou stranou v rámci Společného vládního programu. V parlamentních volbách v roce 1978 získala poprvé v poválečném období více hlasů než komunisté a stala se tak hegemonem levice. Kandidát socialistů François Mitterrand byl zvolen prezidentem poprvé v roce 1981 a podruhé v roce 1988. Socialistické vlády se pak zformovaly v letech 1981–1986, 1988–1993 a 1997–2002. Kandidátka socialistů na úřad prezidenta v roce 2007 Ségolene Royalová byla poražena až ve druhém kole Nicolasem Sarkozym. Ve volbách do Národního shromáždění téhož roku získali socialisté 186 mandátů.

V Senátu v roce 2011 díky jejich zisku ve volbách získala levice poprvé za trvání Páté republiky většinu a předsedou Senátu se stal představitel socialistů Jean-Pierre Bel. V Evropském parlamentu je po volbách v roce 2009 zastupuje 14 poslanců. Kandidát Socialistické strany, Francois Hollande, se stal jako druhý socialista v roce 2012 prezidentem Francouzské republiky, když v obou kolech porazil dosavadního prezidenta, Nicolase Sarkozyho (Svaz pro lidové hnutí). Francois Hollande získal ve druhém kole voleb 51,62 % hlasů. Nicolas Sarkozy 48,38 %. Socialistická strana se ziskem 280 mandátů zvítězila téhož roku i v následných volbách do Národního shromáždění.

Nejbližší spojenci Socialistické strany – Občanské a republikánské hnutí (Mouvement républicain et Citoyen) a Strana levicových radikálů (Parti radical de Gauche) – spolu s dalšími stranami levice – mj. Evropská ekologie – Zelení (Europe Écologie – Les Verts) a Levicová fronta (Front de Gauche) – napomohli získání absolutní většiny hlasů pro levici v Národním shromáždění.

Svaz pro lidové hnutí (Union pour un Mouvement Populaire – UMP) je politická strana patřící do rodiny konzervativních politických stran. Vznikla sice až v roce 2002, avšak navazuje na odkaz generála Charlese de Gaullea, který do té doby reprezentovala řada subjektů od Unie pro novou republiku (Union pour la Nouvelle République – 1958) přes Sdružení pro republiku (Rassemblement pour la République – 1976) až ke Svazu pro prezidentskou většinu (Union pour la majorité presidentielle) založeném v roce 2002 a ještě téhož roku přejmenovaného na Svaz pro lidové hnutí.

Svaz zvítězil jak v prezidentských (Jacques Chirac), tak i parlamentních volbách v roce 2002 a o pět let později se stává kandidát UMP Nicolas Sarkozy prezidentem, když i v druhém kole voleb poráží kandidátku Socialistické strany, Ségolene Royalovou. V následných volbách téhož roku získává absolutní většinu v Národním shromáždění (313 mandátů). V Senátu je reprezentován 151 členy. Po volbách v roce 2009 disponuje v Evropském parlamentu 24 zástupci. V roce 2012 stávající prezident, kandidát UMP Nicolas Sarkozy v prezidentských volbách neuspěl. Prohrál obě kola voleb s kandidátem Socialistické strany Francoisem Hollandem.

Pravici v Národním shromáždění po parlamentních volbách v roce 2012 zatupuje vedle Svazu pro lidové hnutí mj. Nové centrum (Nouveau Centre) se 14 mandáty (v předchozích parlamentních volbách v roce 2007 získalo 22 mandátů) a Radikální strana (Parti radical) s devíti mandáty.

Poprvé od roku 1997 získala zastoupení v Národním shromáždění krajně pravicová Národní fronta (Front National), byť s pouhými dvěma poslanci.[111]

Strana středu – Demokratické hnutí (Mouvement Démocrate – MoDem) snížilo své zastoupení v Národním shromáždění ze tří mandátů na dva. Neuspěl ani předseda strany Francoise Bayrou, který v prezidentských volbách 2012 se ziskem 9,13 % hlasů skončil jako čtvrtý z devíti kandidátů.

7.1.3.4 Systém stran Italské republiky

Systém stran Italské republiky můžeme rovněž charakterizovat jako systém multipartismu se dvěma póly. Tyto póly reprezentuje na pravici Lid svobody, na levici pak Demokratická strana.[112]

Lid Svobody (Il Popolo della Libertà) je politická strana patřící do rodiny konzervativních stran. V Evropském parlamentu je členem skupiny Evropské lidové strany. Vznikla v roce 2009 spojením strany Vzhůru, Itálie (Forza Italia) a Národní aliance (Alleanza Nazionale).[113] Stranu Vzhůru, Itálie založil v roce 1994 Silvio Berlusconi s cílem vytvořit relevantní politickou stranu jako protipól italské levice.

Již v následujících volbách volební koalice vedená Berlusconiho stranou uspěla. Jeho vláda však neměla dlouhého trvání a v předčasných parlamentních volbách v roce 1996 zvítězila koalice levého středu zahrnující i postkomunisty (Demokratickou stranu levice). V řádných parlamentních volbách v roce 2002 zvítězila opět volební koalice vedená stranou Vzhůru, Itálie. Silvio Berlusconi stanul v čele koaliční vlády, na které se vedle jeho strany podílela i Národní aliance a Liga severu. Další volby vyhrála v roce 2006 zase kolice levého středu, avšak vládla necelé dva roky.

Vítězem předčasných voleb v roce 2008 se stala opětovně koalice vedená Silviem Berlusconim, když získala téměř 47 % hlasů a 344 mandátů (z 630). Silvio Berlusconi se stává znovu předsedou koaliční vlády. Již před těmito volbami přichází s projektem nové strany, který uskutečnil v roce 2009. Vzhůru, Itálie, Národní aliance a některé menší politické strany se spojují do Lidu svobody.

Politickou stranou a reprezentující v současné době levici (levý střed) italského politického spektra je Demokratická strana (Partito Democratico). Navazuje na Demokratickou stranu levice (Partito Democratico della Sinistra) představující po transformaci Italské komunistické strany (Partito Comunista Italiano) v roce 1989 rozhodující nástupnický subjekt se sociálnědemokratickou orientací. Menší část bývalé IKS vytvořila Stranu komunistické obnovy (Partito Rifondazione Comunista) odmítající tuto orientaci. V roce 1998 se stává Demokratická strana levice základem nové strany – Levicových demokratů (Democratici di Sinistra). Ti v roce 2007 spolu s dalšími levicovými stranami a stranami středu vytvářejí Demokratickou stranu.

Demokratická strana levice, resp. Levicoví demokraté se podíleli na vládnutí v letech 1996–2001 jako rozhodující strany vládní koalice (vůdce strany Massimo D’Alema se v roce 1998 stává jako první bývalý komunista premiérem), podobně jako i v letech 2006–2008. Po předčasných parlamentních volbách v roce 2008 byla Demokratická strana v opozici.

Politickou stranou patřící do rodiny regionálních stran, avšak představující zároveň po parlamentních volbách v roce 2008 třetí nejvýznamnější stranu, je Liga severu (Lega Nord). Vznikla v roce 1991 sjednocením několika regionálních stran – Lombardské ligy, Benátské ligy a dalších. Jejím hlavním programovým cílem je rozšíření oblastní autonomie, zejména pro oblasti v severní Itálii.

Poprvé se podílela na vládní koalici s Berlusconiho Vzhůru, Itálie v roce 1994, i když později vyvolala její pád. V roce 1996 došla ve svých požadavcích nejdále, když požadovala vyhlášení samostatné Padánské republiky konstituované na území severní Itálie. Do dalších vládních koalic vstoupila s Berlusconim v letech 2001–2006 a poté i po předčasných parlamentních volbách v roce 2008, kdy získala 60 mandátů v Poslanecké sněmovně a 25 v Senátu. Významné pozice zastává v regionálních a komunálních orgánech, zvláště v severní Itálii.

Mezi parlamentní politické strany v Itálii patří dále i Svaz středu (Unione di Centro – UdC), který je vlastně koalicí křesťanskodemokratických stran. Vznikl před volbami v roce 2008, v nichž dosáhl značného úspěchu ziskem 36 mandátů v Poslanecké sněmovně a pěti senátory. V roce 2010 se Svaz středu podílel na založení Nového pólu pro Itálii (Nuovo Polo per l’Italia – NPI) s Budoucností a svobodou (Futuro e Liberta per l’Italia – FLI),[114] Aliancí pro Itálii (Alleanza per l’Italia – ApI)[115] a několika dalšími subjekty jako seskupením představujícím alternativu mezi Lidem svobody a Demokratickou stranou.

Relevantním politickým subjektem, jak ukázal výsledek parlamentních voleb v roce 2008, zůstala strana Itálie hodnot (Italia dei Valori, jež byla založena v roce 1998 bývalým prokurátorem Antoniem Di Pietrem, který se stal populární jako představitel hnutí Mani pulite (Čisté ruce).[116] V těchto volbách, v nichž vystupovala s Demokratickou stranou, získala strana 28 mandátů v Poslanecké sněmovně a 12 mandátů v Senátu Parlamentu Italské republiky.

7.1.3.5 Systém stran Spolkové republiky Německo

Systém stran Spolkové republiky Německo byl do osmdesátých let prezentován zpravidla jako systém dvou a půlté strany. V současné době však může být charakterizován jako umírněný bipolarismus. Jeho póly tvoří CDU/CSU[117] a SPD.

Křesťanskodemokratická unie (Christlich Demokratische Union – CDU) je politická strana patřící do rodiny křesťanskodemokratických stran. Vznikla v roce 1945 sloučením Křesťanskodemokratické strany a Křesťanské demokratické a lidové strany. Jejím významným představitelem a dlouholetým kancléřem byl Konrad Adenauer. Dvacet let (1949–1969) jako nejsilnější politická strana obsazovala funkci spolkového kancléře. (Jako dosud jediná strana v SRN dosáhla v roce 1957 absolutní většiny hlasů – 50,2 %.) Následující léta byla až do roku 1982 stranou opoziční.

Znovu vládla s kancléřem Helmutem Kohlem dalších šestnáct let až do roku 1998. Po sjednocení Německa se stala její součástí i Křesťanskodemokratická unie působící na území bývalé NDR. Po vládách koalice SPD se Svazem 90 / / Zelenými v letech 1998–2005 vytváří v roce 2005 velkou koalici s SPD a po volebním vítězství v roce 2009 (239 mandátů) se Svobodnou demokratickou stranou (FDP). Kancléřkou se opětovně, stejně jako po volbách v roce 2005, stává Angela Merkelová, která stojí od roku 2000 v čele strany.

Sesterská strana CDU – Křesťansko-sociální unie (Christlich-Soziale Union – CSU) – je politická strana patřící do rodiny křesťanskodemokratických stran. Vznikla v roce 1945. Působí jen na území spolkové země Bavorsko, kde je také nejsilnější politickou stranou od roku 1946. V letech 1962–2008 sestavovala v této spolkové zemi jednobarevnou vládu. Díky tomu, že na půdě Spolkového sněmu vytváří společnou frakci s Křesťskodemokratickou unií (CDU), podílela se v minulosti i na činnosti spolkových vlád v letech 1949–1969, 1982–1998 a 2005–2009. Po volbách v roce 2009 (45 mandátů) je rovněž zastoupena v současné vládní koalici. Předsedou strany je ministr vnitra bavorské zemské vlády Günther Beckstein.

Druhý pól reprezentuje Sociálnědemokratická strana Německa (Sozialdemokratische Partei Deutschlands – SPD) patřící do rodiny sociálnědemokratických stran. Vedle Křesťanskodemokratické unie (CDU), je jednou ze dvou velkých politických stran působících v systému stran Spolkové republiky Německo. Jako Sociálnědemokratická strana Německa se konstituovala v roce 1891, přičemž navazovala na Socialistickou dělnickou stranu Německa vzniklou již v roce 1875. Pozici nejsilnější strany zastávala po první světové válce až do nástupu nacismu v roce 1933, kdy byla zakázána.

Úspěchů po druhé světové válce začala dosahovat až po změnách přijatých na sjezdu v Bad Godesbergu v roce 1959. Po tomto sjezdu se prezentuje jako strana demokratického socialismu odmítající marxismus. V roce 1966 se poprvé stává stranou vládní koalice a po následujících volbách v roce 1969 se její předseda Willy Brandt stal kancléřem ve vládě vytvořené se Svobodnou demokratickou stranou (FDP). Tato koalice vládne až do roku 1982, kdy je kancléři Schmidtovi konstruktivně vyjádřena nedůvěra.

Po šestnácti letech strávených v opozici vládne SPD v letech 1998–2005 spolu se Svazem 90 / Zelení. Ve velké koalici s CDU/CSU jako menší partner vládla následně v letech 2005–2009. Po volbách v roce 2009 je stranou opoziční (146 mandátů). Tradičně významné zastoupení má i v řadě zemských sněmů a vládách spolkových zemí.

Dalšími politickými stranami zastoupenými ve Spolkovém sněmu po volbách v roce 2009 jsou Strana svobodných demokratů, Levice a Svaz 90 / Zelení.

Strana svobodných demokratů (Freie Demokratische Partei – FDP) je politická strana patřící do rodiny liberálních stran. Vznikla v roce 1948. Její volební výsledky z ní činí třetí nejsilnější politickou stranu ve Spolkové republice Německo. Nejprve byla koaličním partnerem Křesťanskodemokratické unie (CDU) a od roku 1969 až do roku 1982 vstupuje do vlády se Sociálnědemokratickou stranou Německa (SPD). Rozpory mezi koaličními partery pak vedou k tomu, že v roce 1982 mění koaličního partnera a vstupuje do koalice s CDU/CSU. V letech 1998–2009 setrvává v opozici a jako partner CDU se podílí znovu na sestavení vlády po volbách v roce 2009 (93 mandátů).

Politickou stranou patřící do rodiny radikálně levicových stran, která vznikla v roce 2007 sloučením Levice – Strany demokratického socialismu (PDS), působící zejména na území bývalé NDR a strany Volební alternativa práce a sociální spravedlnost (WASG) je Levice (Die Linke).

Levicová strana PDS byla založena v roce 1990 jako Strana demokratického socialismu po pádu berlínské zdi. Vytvořila ji část členské základy Jednotné socialistické strany Německa (SED) vládnoucí do pádu berlínské zdi. Volební alternativa práce a sociální spravedlnost se konstituovala v roce 2004 na základě spolupráce bývalých členů Sociálnědemokratické strany Německa (SPD) a odborářů.

Strana demokratického socialismu s Volební alternativou práce a sociální spravedlnost vytvořily volební koalici již před volbami do Spolkového sněmu a volební výsledek z nich vytvořil čtvrtý nejsilnější subjekt ve Spolkovém sněmu. Toto postavení si udržela i po parlamentních volbách v roce 2009, kdy získala 76 mandátů.

Svaz 90 / Zelení (Bündnis 90 / Die Grünen) je politická strana, která vznikla v roce 1990 sloučením strany Zelených působící ve Spolkové republice Německo a Svazu 90, který působil v bývalé NDR. Zelení se konstituovali v roce 1980 s programem orientovaným nejen na ochranu životního prostředí, ale také na otázky války a míru a rovnoprávnosti žen. Svaz 90 vznikl v bývalé NDR spojením Nového fóra, Iniciativy pro mír a lidská práva a Demokracie nyní.

Zelení se poprvé v SRN stali parlamentní stranou v roce 1983. Již v letech 1985–1989 se podíleli na činnosti zemské vlády v Hesensku a v letech 1998–2005 byli koaličním partnerem Sociálnědemokratické strany Německa (SPD) ve spolkové vládě. V parlamentních volbách v roce 2009 získali 68 mandátů.

7.1.3.6 Systém stran v Rakousku

Systém stran v Rakousku nemá jednoznačnou podobu. Jedno z jeho vymezení konstatuje, že osciluje mezi modelem umírněného a polarizovaného pluralismu.[118] Jeho relevantní strany jsou Sociálně demokratická strana Rakouska, Rakouská lidová strana, Svobodná strana Rakouska, Svaz pro budoucnost Rakouska a Zelení – Zelená alternativa.

Sociálně demokratická strana (Sozialdemokratische Partei Österrreich – SPö) je politická strana patřící do rodiny sociálnědemokratických stran. Je spolu s Lidovou stranou Rakouska (ÖVP) jednou ze dvou velkých stran. Vznikla v roce 1874 v Neudöflu. Významnou politickou silou byla již v období tzv. První rakouské republiky až do zákazu její činnosti v roce 1934.

Po druhé světové válce byla obnovena jako Socialistická strana Rakouska. Ve velké koalici se s Lidovou stranou podílela na vládě od roku 1945 až do roku 1966. V letech 1966–1970 byla v opozici. Následující léta (1970–1983) vládla samostatně. Vládní koalici se Svobodnou stranou Rakouska (FPÖ) vytváří v letech 1983–1987 a poté je opět součástí velké koalice v následujícím období (1987–2000). Léta 2000–2006 je v opozici a do vlády se znovu s lidovci vrací v roce 2006, kdy získává i křeslo kancléře. Stejně jako i po volbách v roce 2008, kdy se stává kancléřem sociální demokrat Werner Fayman. Relevantní politickou silou je i v řadě spolkových zemí. Tradiční voličskou baštou je Vídeň.

V roce 1991 se Socialistická strana Rakouska přejmenovala na Sociálně demokratickou stranu Rakouska. V roce 2010 byl kandidát sociálních demokratů, Heinz Fischer, podruhé zvolen prezidentem.

Politickou stranou patřící do rodiny křesťanskodemokratických stran je Rakouská lidová strana (Österreichische Volkspartei – öVP). Představuje nástupkyni Křesťansko-sociální strany založené v roce 1893. Vedle Sociálně demokratické strany Rakouska (SPö) představuje jednu ze dvou velkých politických stran v Rakousku.

V letech 1945–1966 byla silnější stranou ve velké koalici se socialisty, v letech 1970–1987 byla v opozici, následně se stala opět stranou velké koalice (1987–1999). V roce 2000 vytvořila koalici se Svobodnou stranou Rakouska (FPö), s níž vládla až do roku 2006. Od roku 2006 a také po volbách v roce 2008 vytváří opět velkou koalici se sociálními demokraty. V nich získala 25,98 % hlasů (51 mandátů v Národní radě). Volby do Evropského parlamentu v roce 2009 vyhrála se ziskem šesti poslanců.

Opakovaně vládne v řadě spolkových zemí, jako kupř. v Dolním Rakousku, Horním Rakousku, Štýrsku nebo v Salzburgu. Předsedou strany je Josef Proll, zastávající v koaliční vládě funkci vicekancléře a ministra financí.

Svobodná strana Rakouska (Freiheitliche Partei Österreichs – FPÖ) vznikla v roce 1956 jako strana směřující do rodiny liberálních stran. Poprvé se podílela na vládní moci v koalici se socialisty v letech 1983–1986. Tato koalice se rozpadla poté, co se stal předsedou strany Jörg Haider se svým více nacionálně orientovaným programem.

V roce 1993 se odštěpila část členů strany s liberálnější orientací a vytvořili nový politický subjekt – Liberální fórum.[119] Úspěch strany ve volbách v roce 1999 vedl ke vstupu do koalice s Rakouskou lidovou stranou. Tato koalice vládla až do roku 2006. Mezitím v roce 2005 se odštěpila významná skupina představitelů strany vedená Jörgem Haidrem, která založila novou stranu – Svaz pro budoucnost Rakouska. Po parlamentních volbách v roce 2008 se Svobodná strana Rakouska stala třetí nejvýznamnější stranou v Národní radě a největší opoziční stranou. Ve volbách do Evropského parlamentu v roce 2009 získala dva mandáty. Je také zastoupena v sedmi z devíti zemských sněmů.

Svaz pro budoucnost Rakouska (Bündnis Zukunft Österreich – BZö), jak již bylo uvedeno výše, byl založen bývalými členy Svobodné strany Rakouska v roce 2005. Jejím vůdcem byl až do své smrti v roce 2008 Jörg Haider. Od roku 2009 je vedena Josefem Bucherem. Největšího úspěchu dosáhla v parlamentních volbách v roce 2008, v nichž získala 10,7 % hlasů a 21 mandátů v Národní radě. (V předchozích volbách v roce 2006 získala pouze 4,1 % hlasů a 7 mandátů).

Zelení – Zelená alternativa (Die Grünen – Die Grüne Alternative) je politickou stranou patřící do stranické rodiny zelených. V této podobě se prezentuje na politické scéně Rakouska od roku 1993. Politická strana Zelená alternativa vznikla v roce 1986 sloučením Sjednocených zelených Rakouska (Vereinte Grüne Österreichs), kteří se ustavili v roce 1982, a Alternativního seznamu Rakouska (Alternative Liste österreichs), ustaveného rovněž v roce 1982.

Zelení jsou zastoupeni v Národní radě od roku 1986, kdy získali téměř 5 % hlasů a osm mandátů. V parlamentních volbách v roce 2006 se stali třetí nejúspěšnější stranou s podporou 11 % voličů a 21 mandáty. V roce 2008 získali o mandát méně. Po volbách v roce 2009 má dva poslance v Evropském parlamentu. Ve Spolkové radě má tři zástupce. Je rovněž zastoupena v zemských sněmech.

7.1.3.7 Systém stran v Polsku

Systém stran v Polsku se vyznačuje po parlamentních volbách v roce 2007 a 2011 multipartismem se značnou polarizací, kterou ovšem nepředstavuje tradiční konfliktní linie pravice–levice, ale liberálně-konzervativní Občanská platforma a konzervativně nacionalistické Právo a Spravedlnost.

Občanská platforma (Platforma Obywatelska – PO) je politická strana patřící do rodiny konzervativních politických stran. V Evropském parlamentu je členkou Evropské lidové strany. Vznikla v roce 2001. Uspěla již v témže roce v prvních volbách do Sejmu po svém ustavení, kdy se stala největší opoziční stranou. Byť jí v dalších parlamentních volbách v roce 2005 předpovídaly průzkumy veřejného mínění vítězství, skončila po Právu a Spravedlnosti jako druhá. Právo a Spravedlnost neuzavřelo s Občanskou platformou očekávanou koalici. Kandidát Platformy, její předseda od roku 2003 Donald Tusk, skončil druhý i v prezidentských volbách, v nichž ve druhém kole zvítězil kandidát Práva a Spravedlnosti Lech Kaczyński.

Vládní stranou se stala Občanská platforma po předčasných parlamentních volbách v roce 2007. Ve volbách do Sejmu, v nichž získala 41,51 % hlasů (209 mandátů) a ve volbách do Senátu pak 60 mandátů ze sta, vytvořil její lídr Donald Tusk vládu s Polskou lidovou stranou jako koaličním partnerem. Kandidát Občanské platformy Bronisɫaw Komorowski se stal vítězem prezidentských voleb v roce 2010. Občanská platforma vyhrála volby i v roce 2011. Získala podporu 39,18 % hlasů a 207 mandátů v Sejmu, a v Senátu dokonce disponuje většinou mandátů (63). Po volbách vytvořila koaliční vládu opět s Polskou lidovou stranou.

Právo a Spravedlnost (Prawo i Sprawiedlivość – PiS) je politická strana patřící do rodiny konzervativních stran. V Evropském parlamentu je členkou skupiny Evropských konzervativců a reformistů vzniklé po volbách v roce 2009. Stranu založili v roce 2001 bratři Kaczyńští. Lech, který byl od roku 2005 do roku 2010, kdy tragicky zahynul při leteckém neštěstí, polským prezidentem, a Jarosɫaw, který stál v čele polské vlády v letech 2005–2007 a je od roku 2003 předsedou strany.

Parlamentní stranou se Právo a Spravedlnost stalo po volbách v roce 2001 a v dalších parlamentních volbách v roce 2005 zvítězilo s 27 % hlasů (155 mandátů) ve volbách do Sejmu a s počtem 49 míst v Senátu. Jarosɫaw Kaczyński stanul proto v čele nejprve menšinové a poté v roce 2006 koaliční vlády, kterou sestavil se Sebeobranou Polské republiky a Ligou polských rodin. Lech Kaczyński zvítězil jako kandidát této strany v roce 2005 v prezidentských volbách.

Po rozpadu vládní koalice se konaly v roce 2007 předčasné parlamentní volby, v nichž Právo a Spravedlnost neuspělo, ale svým volebním výsledkem se stalo největší opoziční stranou. Jarosɫaw Kaczyński v roce 2010 prohrál v prezidentských volbách v roce 2010 až ve druhém kole. V opozici zůstalo Právo a Spravedlnost i po volbách v roce 2011 s téměř 30 % získaných hlasů (29,89) a 157 mandáty.

Dalšími stranami zastoupenými v Sejmu Polské republiky jsou Hnutí Palikota, Polská lidová strana a Spojenectví demokratické levice.

Hnutí Palikota (Ruch Palikota – RP) se stalo významným politickým subjektem po parlamentních volbách v roce 2011 jako třetí nejúspěšnější subjekt. Patří do rodiny liberálních stran. Hnutí založil bývalý člen Občanské platformy Janusz Palikot prakticky rok před volbami, a proto byl jeho výsledek největším překvapením voleb do Parlamentu Polské republiky v roce 2011. Hnutí získalo ve volbách do Sejmu 10,02 % hlasů a 40 mandátů.

Polská lidová strana (Polskie Stronnictwo Ludowe – PSL) je politická strana patřící do rodiny křesťanskodemokratických stran. V Evropském parlamentu je členkou Evropské lidové strany. Vznikla v roce 1989, ale název Polská lidová strana používá od roku 1990. Hlásí se k tradici agrárních stran ještě před vznikem Polské lidové republiky, ale navazuje i na činnost Sjednocené lidové strany, která spolupracovala s Polskou sjednocenou lidovou stranou vládnoucí v Polsku do roku 1989.

Po celou dobu své existence je parlamentní stranou. Podílela se na koaliční vládě Svazu demokratické levice v letech 1993–1997 a 2001–2003. Po volbách v roce 2007 vstoupila do koaliční vlády Donalda Tuska. Výsledek parlamentních voleb v roce 2011 se ziskem 8,36 % hlasů a 28 mandátů jí umožnil pokračovat v této koalici.

Spojenectví demokratické levice (Sojusz Lewicy Demokratycznej – SLD) je největší levicovou stranou. Patří do rodiny sociálnědemokratických stran. Na polské poltické scéně se nejprve v letech 1991–1999 prezentovala jako koalice levicových stran, z nichž některé navazovaly na Polskou sjednocenou dělnickou stranu vládnoucí v Polsku před rokem 1989. Samostatným politickým subjektem se stává v roce 1999. Před volbami v roce 2001 uzavírá koalici s Unií práce a v koalici s ní a Polskou lidovou stranou vytváří vládu v čele se svým vůdcem Leszkem Millerem. V následujících volbách v roce 2005 získává pouze 11,3 % hlasů (oproti 41 % v roce 2001). V předčasných parlamentních volbách v roce 2007 se účastní voleb ve středolevé koalici Levice a demokraté. Po neúspěchu v těchto volbách (13,15 % hlasů) se však koalice Levice a demokraté rozpadá. Jejím nejhorším výsledkem pak byly parlamentní volby v roce 2011, kdy obdržela 8,24 % hlasů a 27 mandátů v Sejmu a žádný mandát v Senátu.

7.1.3.8 Systém stran Slovenské republiky

Systém stran Slovenské republiky se může po předčasných volbách do Národní rady v roce 2012 vzhledem k vítězství Směru považovat za systém predominantní strany, nicméně teprve další volby ukážou, zda se jedná o trvalejší formát tohoto systému stran.

Směr – sociální demokracie (Smer – sociálna demokracia, Smer-SD) je politická strana, která patří do rodiny sociálnědemokratických stran. Vznikla v roce 1999. Po prvních parlamentních volbách, jichž se zúčastnila, se v roce 2002 stala třetí nejsilnější stranou. Jako opoziční strana již v roce 2004 dosahovala nejvyšší volební preference. Téhož roku se Směr integroval se třemi dalšími levicovými stranami – Stranou demokratické levice, Sociálnědemokratickou alternativou a Sociálnědemokratickou stranou Slovenska. Proto také došlo ke změně názvu strany na Směr – sociální demokracie.

Ve volbách v roce 2006 Směr-SD zvítězil, a tak jeho předseda Robert Fico sestavil vládu se Slovenskou národní stranou (SNS) a Lidovou stranou – Hnutím za demokratické Slovensko (LS-HZDS). SNS se jako koaliční partner stala pro svůj nacionalismus důvodem ročního pozastavení členství Směru-SD v socialistické frakci Evropského parlamentu. Prezidentem v roce 2009 se stal Ivan Gašparovič podporovaný Směrem-SD. V parlamentních volbách v roce 2010 Směr-SD sice zvítězil s 34,79 % hlasů, avšak Robert Fico neuspěl při sestavování vládní koalice. Směr-SD se tak stal opoziční stanou.

K moci se vrátil po předčasných volbách v roce 2012, v nichž získal 44,41 % hlasů a 83 mandátů. Robert Fico mohl proto po volbách sestavit jednobarevnou vládu Směru-SD, opírající se o absolutní většinu hlasů v Národní radě Slovenské republiky.

Po uvedených předčasných volbách v roce 2012 se dostalo do Národní rady ještě dalších pět politických stran, avšak ani jedna z nich nepřekročila hranici 10 % hlasů.

Nejúspěšnější z nich bylo Křesťanskodemokratické hnutí (Kresťanskodemokratické hnutie – KDH). Křesťanskodemokratické hnutí patří do rodiny křesťanskodemokratických stran. Vzniklo v roce 1990. Jejím prvním předsedou byl zvolen Ján Čarnogurský. V prvních polistopadových volbách bylo úspěšné jak ve volbách do Slovenské národní strany (19,21 % hlasů), tak i nejúspěšnější stranou ve volbách do obecních zastupitelstev (27,4 % hlasů). Krátce se předseda KDH stává premiérem (1991–1992).

Rok 1992 přináší i přeměnu KDH v politickou stranu. Po volbách v roce 1992 a dále i v období 1994–1998 je stranou opoziční. Na činnosti vládních koalic se podílí od roku 1998 až do roku 2006, kdy ještě před volbami přechází do opozice. Hnutí opustili v roce 2008 někteří jeho známí představitelé (mj. František Mikloško a Vladimír Palko, kteří založili stranu Konzervatívni demokrati Slovenska.

Po parlamentních volbách v roce 2010, v nichž získalo 8,52 % hlasů a 15 poslanců se stává KDH součástí vládní kolice vedené Ivetou Radičovou (Slovenská demokratická a křesťanská unie – SDKU). V předčasných volbách v roce 2012 je sice druhou nejúspěšnější politickou stranou s podporou 8,82 % hlasů a 15 mandáty, avšak nabídku na vstup do koalice se Směrem-SD odmítá a odchází do opozice.

Obyčejní lidé a nezávislé osobnosti (Obyčajní ľudia a nezávislé osobnosti – OĽaNO) se stali po předčasných parlamentních volbách v roce 2012 třetí nejúspěšnější stranou v Národní radě Slovenské republiky. Podpořilo je 8,55 % hlasujících, což znamenalo zisk 16 mandátů. Jako samostatný subjekt vznikla tato strana koncem října 2011. Ve volbách v roce 2010 byli čtyři její členové zvoleni do Národní rady na kandidátce Svobody a Solidarity. Po předčasných parlamentních volbách odmítá nabídku Směru na vládní spolupráci a stává se opoziční stranou.

Další parlamentní strana, Most-Híd, patří do rodiny regionálních a etnických stran. Byl založen v roce 2009 bývalým předsedou Strany maďarské koalice (SMK) Bélou Bugárem. Jako jeden z hlavních cílů si stanovil Most-Híd být stranou spolupráce a usmíření mezi Maďary a Slováky, mezi Maďary navzájem, stejně jako i ostatními národnostními a etnickými menšinami žijícími na Slovensku.

V roce 2010 v prvních parlamentních volbách, jichž se zúčastnil, získal 8,12 % hlasů a 14 mandátů a stal se součástí vládní koalice se Slovenskou demokratickou a křesťanskou unií, Křesťanskodemokratickým hnutím a Svobodou a Solidaritou. V předčasných parlamentních volbách v roce 2012 se s podporou 6,89 % hlasů a 13 mandáty stává čtvrtou nejúspěšnější stranou. Odmítá návrh Směru-SD vstoupit do vlády a stává se opoziční stranou.

Slovenská demokratická a křesťanská unie (Slovenská demokratická a kresťanská únia – Demokratická strana – SDKU-DS) je politická strana patřící do rodiny křesťanskodemokratických stran. Pod tímto názvem působí od roku 2006, kdy se dosavadní Slovenská demokratická a kresťanská únia (SDKU) sloučila s Demokratickou stranou. SDKU vznikla v roce 2000. V témže roce se stala její součástí i Demokratická unie. Před parlamentními volbami v roce 2002 vytvořila volební koalici s Demokratickou stranou a poté, co získala druhý největší počet mandátů v těchto volbách, vytvořila koaliční vládu se Stranou maďarské koalice, Křesťanskodemokratickým hnutím a stranou Aliance nového občana (ANO). Předsedou vlády se stal její předseda Mikuláš Dzurinda.

Po dalších volbách do Národní rady SR v roce 2006 přešla do opozice. Ve volbách v roce 2010 získala sice pouze 15,42 % hlasů a 28 mandátů, avšak se stranami Svoboda a Solidarita, Most-Híd a Křesťanskodemokratickým hnutím sestavila koaliční vládu. Její premiérkou se stala poprvé v SR žena, volební lídryně SDKU-DS Iveta Radičová.

Předčasné parlamentní volby v roce 2012, poté co byla právě vládě Ivety Radičové na podzim 2011 vyslovena v Národní radě Slovenské republiky nedůvěra, nebyly pro SDKU-DS úspěšné. Se ziskem 6,09 % hlasů a 11 mandáty skončila na pátém místě. Stejně jako ostatní strany bývalé vládní koalice odmítla nabídku ke vstupu do vlády, a proto působí v opozici.

Svoboda a Solidarita (Sloboda a Solidarita – SAS) patří do rodiny liberálních stran. Vznikla v roce 2009. Ve volbách do Evropského parlamentu konaných téhož roku nezískala ani jeden mandát. V parlamentních volbách v roce 2010 již uspěla s podporou 12,14 % hlasů a ziskem 22 mandátů dosáhla třetího nejlepšího výsledku. Předseda strany Richard Sulík se stal předsedou Národní rady Slovenské republiky.

Na podzim 2011 jako tzv. euroskeptická strana nepodpořila záměr koaliční vlády I. Radičové připojit se k Evropskému fondu finanční stability, což přispělo k jejímu pádu. V předčasných parlamentních volbách v roce 2012 byla méně úspěšná ve srovnání s předchozími volbami. Překonala však pětiprocentní uzavírací klauzuli a stala se šestou parlamentní stranou s podporou 5,88 % hlasů a 11 mandáty. Je stranou opoziční. Mimoparlamentními stranami jsou v současné době strany, které byly členy vládních koalic, popřípadě – jako HZDS – disponovaly funkcí premiéra.

Jedná se o Slovenskou národní stranu (Slovenská národná strana – SNS), která vznikla koncem roku 1989 a hlásí se k odkazu Slovenské národní strany založené v roce 1871. Patří do rodiny krajně pravicových a nacionalistických stran. Byla zastoupena již ve Federálním shromáždění ČSFR a ve Slovenské národní radě.

V Národní radě Slovenské republiky měla zastoupení v letech 1993–2002 a znovu získala mandáty ve volbách v roce 2006, díky podpoře 11,6 % hlasů. Podílela se na činnosti vládních koalic vedených Vladimírem Mečiarem v letech 1992–1994 a 1994–1998. Po volbách v roce 2006 vstoupila do koaliční vlády Roberta Fica.

Opoziční parlamentní stranou se stala znovu po parlamentních volbách v roce 2010, kdy obdržela 5,07 % a získala devět mandátů. Po předčasných parlamentních volbách v roce 2012 se stala stranou mimoparlamentní, kdy se ziskem 4,55 % hlasů nepřekonala uzavírací klauzuli.

Mimoparlamentní stranou je rovněž Strana maďarské koalice (Strana maďarskej koalície – Magyar Koalíció Pártja, SMK), která vznikla v roce 1998 sloučením hnutí Spolužitie, Maďarskej občianskej strany a Maďarského kresťanskodemokratického hnutia. Její členskou a volební základnu představují příslušníci maďarské národnosti žijící na jihu Slovenska.

V letech 1998–2006 byla členkou vládních koalic ve vládách Mikuláše Dzurindy (SDKU-DS). Po parlamentních volbách v roce 2006 byla v opozici. Po parlamentních volbách v roce 2010 se stala mimoparlamentní stranou, protože ziskem 4,33 % hlasů nepřekonala pětiprocentní uzavírací klauzuli. Obdobná podpora v předčasných parlamentních volbách roce 2012 (4,28 % hlasů) jí návrat do parlamentu nezajistila.

Marginální stranou se stává Lidová strana – Hnutí za demokratické Slovensko (Ľudová strana – Hnutie za demokratické Slovensko, ĽS-HZDS) politická strana ve Slovenské republice, působící do roku 2003 pod názvem Hnutie za demokratické slovensko (HZDS). Nejprve vznikla odštěpením od Verejnosti proti násiliu (VPN) počátkem roku 1991 na podporu tehdejšího slovenského premiéra Vladimíra Mečiara platforma Za demokratické Slovensko a po jeho odvolání z funkce se ještě téhož roku konstituovalo Hnutí za demokratické Slovensko (HZDS).

V čele s Vladimírem Mečiarem jako premiérem bylo HZDS vládní stranou v letech 1992–1998. Vyhrálo sice i následující volby v roce 1998 a 2002, ale pro svůj nízký koaliční potenciál bylo v těchto letech v opozici. Znovu se stalo vládní stranou až po volbách v roce 2006, kdy se podílelo na vládě Roberta Fica (Směr-SD) spolu se Slovenskou národní stranou. Vladimír Mečiar se však členem vlády nestal.

Po následujících parlamentních volbách (2010) nepřekonala pětiprocentní uzavírací klauzuli, získala pouze 4,32 % hlasů, a stala se mimoparlamentní stranou. Ještě nižší podporu jí vyjádřili voliči v předčasných parlamentních volbách v roce 2012, kdy nedostala ani jedno procento hlasů (0,93 %).

7.1.3.9 Systém stran Ruské federace

Pro systém stran Ruské federace stále platí označení,[120] že se jedná o systém omezeného pluralismu, vzhledem ke stále se projevujícím demokratickým deficitům politické soutěže na straně jedné; na straně druhé se setkáváme s tendencí k systému predominantní strany, který naznačily parlamentní volby již v roce 2003 a následné volby (2007, 2011) ji výsledkem Jednotného Ruska potvrzovaly.

Relevantní politické orientace jsou reprezentovány stranami zastoupenými ve Státní dumě. Jedná se o Jednotné Rusko, Komunistickou stranu Ruské federace, Spravedlivé Rusko a Liberálně-demokratickou stranu.

Jednotné Rusko (Jedinaja Rossija) je vládnoucí politickou stranou Ruské federace. Konstituovalo se v roce 2001 spojením politických stran Vlast – Celé Rusko a Jednota. Stejně jako tyto dva subjekty je Jednotné Rusko proprezidentskou (volební) stranou. Má největší členskou základu v Ruské federaci – téměř dva miliony členů. Její kandidáti se střídají v nejvyšších ústavních funkcích.

Vladimir Putin byl nejprve úřadujícím prezidentem (31. 12. 1999 – 7. 5. 2000) a v letech 2000–2008 prezidentem. Poté vykonával funkci předsedy Rady ministrů v období 2008–2012. Dmitrij Medveděv byl v letech 2005–2008 prvním místopředsedou vlády Ruské federace a v roce 2008 vyhrál prezidentské volby. Funkci předsedy vlády zastává opětovně od roku 2012.

Jednotné Rusko vyhrálo poslední parlamentní volby v roce 2011, kdy získalo nadpoloviční většinu hlasů (52,88 %) a mandátů (238 ze 450) ve Státní dumě. V prezidentských volbách v roce 2012 zvítězil V. Putin, když získal již v prvém kole 63,60 % hlasů. K těmto výsledkům je třeba dodat, že Jednotné Rusko ztratilo podporu jak v parlamentních volbách ve srovnání s volbami v roce 2007, tak i v prezidentských volbách ve srovnání s volbami v roce 2008. Tato ztráta představuje v posledních parlamentních volbách 77 mandátů a v prezidentských volbách téměř 8 % hlasů (7,6 %).

Komunistická strana Ruské Federace (Kommunističeskaja Partija Rossijskoj Federacii – KPRF) je politická strana patřící do rodiny komunistických stran. Vznikla v roce 1993. Její členská základna je druhá největší v Ruské federaci (více než 165 tisíc členů). Ve volbách do Státní dumy dosáhla nejlepšího výsledku v roce 1995 (35 %) a 1995 (24 %) jako nejúspěšnější strana. V posledních parlamentních volbách v roce 2011 dostala 20,46 % hlasů a 92 mandátů jako druhá strana v pořadí po Jednotném Rusku. Je zastoupena v řadě místních a oblastních zastupitelstev. Předseda strany, Genadij Zjuganov, opakovaně kandidoval, byť neúspěšně, na prezidenta Ruské federace. V prezidentských volbách v roce 2012 skončil druhý za V. Putinem s podporou 17,18 % hlasů.

Spravedlivé Rusko (Spravedlivaja Rossija) je politická strana, která vznikla v roce 2006 sloučením politických stran Vlast, Ruská strana života a Strana důchodců. Součástí Spravedlivého Ruska se stala dále v roce 2007 Lidová strana Ruské fedrace a v roce 2008 Sjednocená socialistická strana Ruska a Ruská ekologická strana „Zelení“. V posledních parlamentních volbách v roce 2011 získalo Spravedlivé Rusko 14,21 % hlasů a 64 mandátů. Její kandidát Sergej Mironov v prezidentských volbách v roce 2012 neuspěl. Jeho výsledek byl 3,85 % hlasů.

Liberálně-demokratická strana Ruska (Liberalno Demokratičeskaja Partija Rossii – LDPR) je politická strana patřící do rodiny krajně pravicových stran. Vznikla v roce 1989. Ve volbách do Státní dumy dosáhla nejlepšího výsledku v roce 1993, kdy získala 23 % hlasů. V posledních parlamentních volbách v roce 2011 pak představoval její volební zisk 12,45 % hlasů a 56 mandátů. Dlouholetým předsedou strany je Vladimir Žirinovskij, který několikrát neúspěšně kandidoval na prezidenta Ruské federace. V prezidentských volbách v roce 2012 skončil jako čtvrtý, když získal 6,22 % hlasů.

Strany demokratické pravice v parlamentních volbách 2007 a 2011 neuspěly. To se týká jak Jabloka, tak i Pravé věci.

Jabloko (Ruská sjednocená demokratická strana) je politická strana patřící do rodiny liberálních stran. Počátkem devadesátých let vznikla jako volební blok tří politických vůdců, podle nichž byl také nazván – Javlinský, Boldyrev, Lukin – Jabloko (česky jablko). Politickou stranou se tento volební blok stává v roce 2001. Úspěšně se zúčastnila voleb do Státní dumy v roce 1993, 1995, 1999 a 2003. V parlamentních volbách v roce 2007 a 2011 však nepřekonala sedmiprocentní uzavírací klauzuli. (V parlamentních volbách v roce 2011 získala 3,43 % hlasů.)

Pravá věc (Pravoje dělo) je politická strana, která rovněž patří do rodiny liberálních politických stran. Vznikla v roce 2009 spojením několika menších liberálně orientovaných stran – Svazu pravicových sil, Občanské moci a Demokratické strany Ruska. Z nich měl větší relevanci jen Svaz pravicových sil (založený 1999), který byl zastoupen ve Státní dumě po volbách v roce 1999 a 2003. V parlamentních volbách v roce 2007 Svaz nepřekonal sedmiprocentní uzavírací klauzuli (získal necelé 1 % hlasů). Pravá věc pak nepřekonala uzavírací klauzuli ve volbách do Státní dumy ani ve volbách v roce 2011 (obdržela 0,60 % hlasů). V prezidentských volbách v roce 2012 skončil její bývalý lídr Vladimir Prochorov, kandidující jako nezávislý, s podporou 7,98 % hlasů na třetím místě.

Doporučená literatura:

Cabada, L. a kol. Nové demokracie střední a východní Evropy. Praha: Oeconomica, 2008.

Dvořáková, V. a kol. Základní modely demokratických systémů. Praha: Oeconomica, 2008.

Novák, M. Systémy politických stran. Úvod do jejich srovnávacího studia. Praha: SLON, 1997.

Říchová, B. a kol. Západoevropské politické systémy. Praha: Oeconomica, 2009.

Strmiska, M., Hloušek, V., Kopeček, L., Chytilek, R. Politické strany moderní Evropy. Analýza stranicko-politických systémů. Praha: Portál, 2005.

104 Viz subkapitolu 5.3.4.1 Vznik na vývoj politických stran v ČR po roce 1989.

105 Fiala, P., Mareš, M. Konstituování systému politických stran v ČR. Politologický časopis. 1997, č. 1, s. 113.

106 Viz např. Dvořáková, V. Spojené státy americké. Společnost a politika. Praha: Libri, 2002, s. 173.

107 Janda, K., Berry, J. M., Goldman, J, Hurd, E. Výzva demokracie. Systém vlády USA. Praha: SLON, 1998, s. 164.

108 Viz Novák, M. Systémy politických stran. Úvod do jejich srovnávacího studia. Praha: SLON, 1997, s. 84–85. Novák se zde odvolává na M. Duvergera.

109 Tendence ke koaličnímu vládnutí je označována za projev upadajícího bipartismu. Viz Strmiska, M., Hloušek, V., Kopeček, L., Chytilek, R. Politické strany moderní Evropy. Analýza stranicko-politických systémů. Praha: Portál, 2005, s. 73.

110 Viz tamtéž, s. 114.

111 Poslankyní se stala neteř vůdkyně Národní fronty Marine Le Penové Marion Maréchal-Le Pen, která se zároveň vzhledem ke svému věku 22 let stala nejmladší poslankyní.

112 Viz např. Strmiska, M., Hloušek, V., Kopeček, L., Chytilek, R. Politické strany moderní Evropy. Analýza stranicko-politických systémů. Praha: Portál, 2005, s. 396.

113 Národní aliance vznikla v roce 1995 transformací krajně pravicového Italského sociálního hnutí (Movimento sociale Italiano – MSI). V jejím čele stál vůdce MSI Gianfranco Fini. V roce 2009 se Národní aliance stala součástí Lidu svobody.

114 Budoucnost a svoboda vznikla v roce 2010 odtržením od Lidu svobody. Jedná se mj. o bývalé členy Národní aliance vedené jejich předsedou Gianfrancem Finim.

115 Aliance pro Itálii byla založena v roce 2009. Prezentuje se jako strana středu. Iniciátorem jejího vzniku byl bývalý senátor za Demokratickou stranu Francesco Rutelli, který je od jejího vzniku v jejím čele.

116 Akce Čisté ruce, zahájená počátkem roku 1992 právě Antoniem Di Pietrem, směřovala k vyšetřování korupčních skandálů v italské politice.

117 CDU a CSU vytvářejí již od roku 1949 ve Spolkovém sněmu společnou politickou frakci.

118 Hloušek, V. Konfliktní linie, stranické systémy a politické stany v Rakousku 1860–2006. Brno: Masarykova univerzita, 2008, s. 233.

119 Liberální fórum nemá od roku 1999 zastoupení v Národní radě.

120 Viz Holzer, J. Politické strany Ruska. Hledání identity. Brno: CDK, 2004, s. 55.

Část třetí

Mezinárodní systém

Kapitola 8

Mezinárodní systém

8.1 Pojem mezinárodního systému

Systémový přístup je uplatňován nejen na jevy a procesy vnitrostátního politického života, ale i mezinárodního. Proto se také setkáváme s pojmy politický systém (vnitrostátní), [121] stejně jako i systém mezinárodní.

Pokud jde o  mezinárodní systém , můžeme ho definovat v širším smyslu jako soubor subjektů , kterými jsou především státy , ale i další instituce v podobě mezinárodních organizací a  nadnárodních (transnacionálních) společností , a  vztahů mezi nimi uskutečňujících se v mezinárodním prostředí (vně států). Mohou to být vztahy politické, ekonomické kulturní, právní, ekologické. V užším smyslu představuje mezinárodní systém soubor politických vztahů, tj. vztahů mezi uvedenými subjekty, jež mají určující význam pro jeho fungování.

Jestliže se subjekty vnitrostátního politického systému projevují zejména v rámci hranicemi vymezeného území, subjekty mezinárodního systému působí vně státu. To však není jediná odlišnost těchto systémů. Rozdíl spočívá i v tom, že se v mezinárodním sytému nesetkáváme s centralizovanou mocí typickou pro vnitrostátní politické systémy, ale s mocí decentralizovanou – je představována suverénními státy. Světový parlament, světového prezidenta či světovou vládu mezinárodní systém nemá. Proto se můžeme setkat i s takovou charakteristikou mezinárodního systému, kdy právě s ohledem na neexistující ústřední moc je charakterizován buď jako anarchický , nebo polyarchický .

Subjektem mezinárodního systému může být potenciálně každý účastník mezinárodních vztahů na základě toho, že vyvíjí aktivitu, která směřuje do mezinárodního prostředí. Nicméně za relevantní subjekt (prvek) mezinárodního systému je považován takový subjekt, jenž se trvale na základě vlastní vůle podílí na formování mezinárodního prostředí nebo aspoň vykonává vliv na mezinárodní vztahy. Ať již samostatně, či ve spolupráci s jinými subjekty. Subjekty mezinárodního systému se tradičně člení na státní a  nestátní . Do nestátních zahrnujeme národy, mezinárodní organizace a  nadnárodní korporace.

8.2 Subjekty (prvky) mezinárodního systému

8.2.1 Státy

Státy jsou nejvýznamnějšími účastníky mezinárodních vztahů a subjekty mezinárodního systému. Jejich postavení vyplývá ze základního atributu každého státu – jedině stát disponuje legitimním právem používat násilí. Státy mají rozhodující vliv na mezinárodní vztahy, formují a určují charakter mezinárodního systému. Jsou nejen subjekty, ale i objekty mezinárodních vztahů.

V souladu se zásadou obecného mezinárodního práva – zásadou svrchované rovnosti – mají všechny státy rovná práva a rovné povinnosti. Zároveň je však zřejmé, že nemají stejné faktické postavení vyplývající z rozdílných mocenských potenciálů. Nejde přitom jen o takový faktor, který je určující, tzn. jaderný potenciál, resp. schopnost odvetného úderu prostřednictvím nukleárních zbraní, ale i o další významné faktory – především výkonnost ekonomiky a dále o takové jako je energetická a surovinová základna, počet obyvatel, velikost území, resp. geostrategická poloha.

Mezinárodní měnový fond, stejně jako i Světová banka každoročně publikují ekonomické výsledky států vyjádřené v jejich HDP dosaženém za uplynulý rok. Pokud jde o rok 2011, uveřejnil Mezinárodní měnový fond své údaje v dubnu 2012. Prvních dvacet států představují tyto země: [122]

Pořadí

Stát

HDP v milionech USD

1

Spojené státy americké

15 094 025

2

Čína

7 298 147

3

Japonsko

5 869 471

4

Německo

3 577 031

5

Francie

2 776 324

6

Brazílie

2 492 908

7

Velká Británie

2 417 570

8

Itálie

2 198 730

9

Rusko

1 850 401

10

Kanada

1 736 869

11

Indie

1 676 143

12

Španělsko

1 493 513

13

Austrálie

1 488 221

14

Mexiko

1 154 784

15

Jižní Korea

1 116 247

16

Indonésie

845 680

17

Nizozemsko

840 433

18

Turecko

778 089

19

Švýcarsko

636 059

20

Saúdská Arábie

577 595

45

Česká republika

215 265

EU

17 577 691

Jiné pořadí států vyplývá z tabulky, která uvádí státy disponující jadernými zbraněmi a počty jejich nukleárních hlavic. [123]

Stát

Rozmístěné hlavice

Ostatní hlavice

Celkem

Spojené státy americké

2 150

5 850

8 000

Rusko

1 800

8 200

10 000

Velká Británie

160

65

225

Francie

290

10

300

Čína

200

240

Indie

80–100

80–100

Pákistán

90–110

90–110

Izrael

80

80

Celkem

4 400

14 600

19 000

Z hlediska postavení jednotlivých států se proto v mezinárodním systému můžeme setkávat se státy, které nazýváme univerzálními velmocemi, resp. supervelmocemi . Jedná se o státy, které mají globální zájmy a zároveň i prostředky k jejich prosazení. Jejich aktivity mají v mezinárodním systému univerzální charakter. V současném mezinárodním systému mají takové postavení pouze Spojené státy.

Další možnou kategorii států představují velmoci . Po druhé světové válce s poukazem na jejich postavení tzv. stálých členů v Radě bezpečnosti OSN se do této kategorie zařazovaly Čína, Francie, Spojené státy, Sovětský svaz a Velká Británie. V soudobém mezinárodním systému se jako velmoci – na rozdíl od supervelmocí – označují významní aktéři mezinárodního systému, kteří se prosazují zpravidla jen v jedné oblasti mezinárodních vztahů – Rusko, disponující výrazným potenciálem strategických zbraní, nebo Čína a Japonsko, disponující mimořádným ekonomickým potenciálem. Jiné státy pak lze charakterizovat jako regionální velmoci (Brazílie v Latinské Americe, Jihoafrická republika v Africe), jako státy střední velikosti (v Evropě např. Polsko a Španělsko), malé státy (Česká republika) a popř. tzv. ministáty (v Evropě Andorra, Lichtenštejnsko, Malta, Monako, San Marino a Vatikán).

Jak ukazuje vývoj mezinárodního systému od roku 1945, není zařazení toho kterého státu do příslušné kategorie definitivní. To dokládají i snahy o reformu Organizace spojených národů, zvláště návrhy na rozšíření počtu tzv. stálých členů Rady bezpečnosti, kdy se předpokládá, že novými stálými členy by měly být právě státy, jejichž role v mezinárodním systému vzrostla – např. Japonsko, Spolková republika Německo, Indie, Brazílie, Jihoafrická republika.

8.2.2 Mezinárodní organizace

Nejpočetnějším subjektem (aktérem) mezinárodního systému jsou v současné době nepochybně mezinárodní organizace. [124] Jsou zahrnovány zpravidla mezi tzv. nestátní aktéry. Jejich charakteristickým rysem je formalizovaná struktura spočívající v soustavě hierarchicky uspořádaných orgánů a existenci administrativního aparátu. Smyslem jejich existence je prohlubování mezinárodní spolupráce. Mezinárodní organizace se diferencují podle řady znaků. Jedním ze základních druhů jsou takové, které zakládají státy (vlády) – tedy mezistátní či mezivládní (International Governmental Organizations – IGO), jakými jsou kupř. Organizace spojených národů, Organizace pro bezpečnost a spolupráci v Evropě, Světová banka a další. Jejich právním základem je mezinárodní smlouva. Mezinárodní nevládní organizace (International Non-governmental Organizations – INGO) jsou jako další druh mezinárodních organizací zakládány fyzickými nebo právnickými osobami. Podle geografického zastoupení členů je můžeme dále členit na globální (OSN) či regionální (Africká unie), popř. i  nadregionální (NATO) a  subregionální (Visegrádská skupina). Další rozlišování vychází z cílů mezinárodních organizací. Tyto cíle mohou mít buď všeobecný (univerzální) charakter (OSN), nebo mohou směřovat pouze do několika (Evropská unie) nebo do jedné oblasti spolupráce (Světová obchodní organizace).

8.2.2.1 Mezinárodní vládní organizace

Organizace spojených národů (United Nations Organization – UN) je univerzální mezivládní mezinárodní organizace usilující o mezinárodní mír a bezpečnost, hospodářskou, sociální, kulturní a humanitární spolupráci, podporu a posilování úcty k lidským právům a základním svobodám. Byla založena v roce 1945. Ustavující konference v San Francisku se zúčastnilo 50 států včetně Československa. V současné době má 193 členů. Jako poslední člen OSN byla po rozdělení Súdánu v roce 2011 přijata Republika Jižní Súdán.

Hlavními orgány OSN jsou Valné shromáždění, Rada bezpečnosti, Hospodářská a sociální rada, Poručenská rada (do roku 1995), Mezinárodní soudní dvůr a Sekretariát.

Valné shromáždění je orgánem, v němž jsou zastoupeny všechny členské státy. Každý členský stát disponuje jedním hlasem, byť mají členské státy možnost vyslat do tohoto orgánu jednoho až pět zástupců. Valné shromáždění jedná o otázkách týkajících se mezinárodního míru a bezpečnosti, zbrojení a odzbrojení, spolupráce mezi státy a ochrany lidských práv. K těmto otázkám přijímá doporučení, která nejsou pro členské státy závazná. Dále schvaluje rozpočet OSN, přijímá nové členy, volí nestálé členy Rady bezpečnosti, členy Hospodářské a sociální rady, podílí se na volbě Mezinárodního soudního dvora a na základě doporučení Rady bezpečnosti volí generálního tajemníka OSN. Tato jeho rozhodnutí jsou závazná jak pro členské státy, tak i příslušné orgány OSN. Valné shromáždění se schází jednou ročně na řádných zasedáních. Na žádost většiny členských zemí či Rady bezpečnosti se mohou konat mimořádná zasedání. Sídlem Valného shromáždění je New York.

Rada bezpečnosti je v souladu s Chartou OSN orgánem, který má odpovědnost za zachování mezinárodního míru a bezpečnosti. Její rozhodnutí při realizaci této odpovědnosti jsou závazná pro všechny členské státy OSN. Jejím úkolem je nejen určit zda jde v konkrétním případě o ohrožení míru, porušení míru nebo akt agrese, ale také rozhodnout jaká opatření budou přijata k obnovení mezinárodního míru a bezpečnosti včetně případného použití ozbrojené síly, které může zahrnovat akce leteckých, námořních nebo pozemních sil.

Rada bezpečnosti se skládá z patnácti členů. Pět členů je tzv. stálých (Čína, Francie, Ruská federace, Spojené státy a Velká Británie), deset tzv. nestálých členů je voleno Valným shromážděním OSN na dva roky. [125] Při rozhodování – s výjimkou otázek procedurálních – se uplatňuje tzv. právo veta. To znamená, že požadovaná většina devíti hlasů musí zahrnovat hlas všech pěti stálých členů. Rada bezpečnosti na rozdíl od Valného shromáždění zasedá nepřetržitě.

Mezi další pravomoci Rady bezpečnosti patří doporučovat Valnému shromáždění kandidáta na funkci generálního tajemníka, dávat doporučení pro přijetí nových členů, společně s Valným shromážděním volit soudce Mezinárodního soudního dvora či zřizovat mezinárodní trestní tribunály. Rada bezpečnosti sídlí v New Yorku.

Poslání OSN v oblasti hospodářské a sociální spolupráce členských zemí realizuje Hospodářská a sociální rada OSN . Je složena ze zástupců 54 členských států, kteří jsou voleni Valným shromážděním OSN na tři roky. Jejími pomocnými regionálními orgány jsou Hospodářské komise (pro Afriku, Evropu, Latinskou Ameriku a Karibskou oblast) a Hospodářské a sociální komise (pro Asii a oblast Tichého oceánu a pro západní Asii). Hospodářská a sociální rada koordinuje činnost odborných agentur OSN, kterými jsou například Dětský fond OSN (UNICEF), Konference OSN pro obchod a rozvoj (UNCTAD), Mezinárodní agentura pro atomovou energii (IAEA), Mezinárodní organizace práce (ILO), Organizace OSN pro průmyslový rozvoj (UNIDO), Organizace OSN pro školství, vědu a kulturu (UNESCO), Organizace OSN pro výživu a zemědělství (FAO), Světová zdravotnická organizace (WHO). Sídlem Hospodářské a sociální rady je Ženeva.

Soudním orgánem OSN je Mezinárodní soudní dvůr složený z 15 soudců volených na 9 let Valným shromážděním a Radou bezpečnosti. Úkolem Mezinárodního soudního dvora je jednak řešit spory mezi státy, jednak na žádost Valného shromáždění nebo Rady bezpečnosti zpracovávat posudky. Pokud jde o řešení sporů, zabývá se jimi Mezinárodní soudní dvůr jedině za předpokladu, že strany uznají jeho jurisdikci. A to i v případě, že nejsou členy OSN. Pod jeho jurisdikci nespadají ani fyzické osoby, ani mezinárodní organizace. Mezinárodní soudní dvůr sídlí v Haagu (Nizozemsko).

Sekretariát OSN je administrativním orgánem Organizace spojených národů. Představuje téměř třicet tisíc pracovníků administrativního a technického personálu. V čele Sekretariátu je generální tajemník OSN volený Valným shromážděním na základě doporučení Rady bezpečnosti na pět let. Od 1. 1. 2008 vykonává tuto funkci diplomat Korejské republiky Pan Ki-mun. Úkolem generálního tajemníka je vykonávat preventivní diplomacii, uskutečňovat konzultace s nejvyššími představiteli členských států OSN k aktuálním mezinárodním otázkám, zastupovat OSN na mezinárodních konferencích a fórech, účastnit se jednání orgánů OSN. Sekretariát OSN sídlí spolu s dalšími orgány OSN v New Yorku, část Sekretariátu sídlí i v Ženevě a Vídni.

Součástí struktury orgánů OSN byla též Poručenská rada . Jejím úkolem bylo zajistit správu bývalých kolonií, které byly zařazeny do poručenské správy OSN. Jako poslední z těchto území získaly nezávislost tichomořské ostrovy Palau a poté se v roce 1994 staly 185. členským státem OSN. Proto od té doby Poručenská rada nevykonává žádnou činnost.

Problematikou lidských práv se zabývá pravidelně z uvedených orgánů Valné shromáždění, stejně jako i Hospodářská a sociální rada. Specializovanými orgány jsou vysoký komisař OSN pro lidská práva a  Rada pro lidská práva .

Vysoký komisař pro lidská práva byl ustaven v roce 1993 jako představitel OSN odpovědný za činnost v oblasti lidských práv. Jeho úkolem je nejen koordinovat činnost na podporu lidských práv v rámci OSN, ale také upozorňovat na závažná porušování lidských práv a organizovat preventivní akce. Vysoký komisař pro lidská práva je schvalován Valným shromážděním OSN na návrh generálního tajemníka na funkční období čtyř let. Úřad vysokého komisaře pro lidská práva je součástí Sekretariátu OSN a poskytuje technické a administrativní služby Radě pro lidská práva. Sídlí v Ženevě.

Rada pro lidská práva jako náhrada za Komisi pro lidská práva byla zřízena Valným shromážděním OSN v roce 2006 s tím, že jejím hlavním úkolem je věnovat se porušování lidských práv ve světě a přijímat příslušná doporučení. Rada pro lidská práva má 47 členů, kteří jsou voleni Valným shromážděním a také jsou Valnému shromáždění odpovědni. Funkční období je tříleté. Pro volební období 2011–2014 byla do Rady pro lidská práva zvolena Česká republika.

V zájmu stíhání osob, které závažným způsobem porušily mezinárodní humanitární právo, ustavila Rada bezpečnosti dva mezinárodní soudní tribunály. A to Mezinárodní trestní tribunál pro bývalou Jugoslávii a Mezinárodní trestní tribunál pro Rwandu.

Mezinárodní soudní tribunál pro bývalou Jugoslávii byl ustaven v roce 1993 s cílem potrestat osoby, které se od roku 1991 na území bývalé Jugoslávie dopouštěly zločinů genocidy, válečných zločinů a zločinů proti lidskosti. Sídlem soudu je Haag. Mezinárodní trestní tribunál pro Rwandu ustavila Rada bezpečnosti v roce 1994. Jeho úkolem je potrestat osoby, které se dopustily ve Rwandě genocidy a jiných závažných zločinů podle mezinárodního humanitárního práva.

Organizace spojených národů při stíhání osob, které se dopustily zločinů genocidy, válečných zločinů a zločinů proti lidskosti spolupracuje s Mezinárodním trestním soudem.

Mezinárodní trestní soud je na rozdíl od ad hoc výše zmíněných tribunálů stálým soudním orgánem. Byl zřízen na základě Římského statutu podepsaného v Římě v roce 1998. Římský statut vstoupil v platnost po ratifikaci šedesáti státy v roce 2002 a poté mohl Mezinárodní trestní soud zahájit svoji činnost. K 22. 6. 2011 přistoupilo k Římskému statutu 116 států. Česká republika sice podepsala statut v roce 1998, Parlament s ním vyjádřil souhlas až v roce 2008 a prezident ČR jej ratifikoval v roce 2009.

Jako příklady dalších mezinárodních vládních organizací sledující univerzální cíle, ale na regionální úrovni, můžeme uvést takové regionální organizace, kterými jsou Organizace amerických států a Africká unie.

Organizace amerických států (Organization of American States – OAS) byla založena v roce 1948. V současné době má 35 členů a 63 stálých pozorovatelů včetně EU. Členským státem je i Kuba, byť představitelé Castrova režimu byli z účasti na činnosti OAS vyloučeni v roce 1962. V roce 2009 byla zahájena jednání o obnovení účasti Kuby na činnosti OAS. Mezi hlavní cíle Organizace patří ekonomická spolupráce a rozvoj, mírové řešení sporů, demokracie a dodržování lidských práv. Na poli lidských práv je pro členské státy závazná Americká konvence o lidských právech přijatá v roce 1969, která vytvořila i kontrolní orgány – Meziamerickou komisi pro lidská práva a Meziamerický soud pro lidská práva, jenž zahájil činnost v roce 1979. Hlavní orgány OAS představuje jako nejvyšší orgán Valné shromáždění, v němž jsou zastoupeny všechny státy, Konzultativní setkání ministrů zahraničních věcí, Stálá rada a generální sekretariát sídlící ve Washingtonu. Od roku 2005 je generálním tajemníkem OAS chilský státník José Miguel Insulza. V roce 2010 byl zvolen již na druhé funkční období.

Africká unie (African Union – AU) nahradila v roce 2002 Organizaci Africké jednoty, která byla jako první celoafrická mezivládní organizace založena v roce 1963. Cíle nové organizace stanovil Zakládající akt Africké unie přijatý v roce 2000. Spočívají především v úsilí o jednotu a solidaritu zemí Afriky, obraně suverenity, územní integrity a nezávislosti, koordinaci spolupráce a úsilí dosáhnout lepší život pro všechny obyvatele kontinentu a odstranění všech forem kolonialismu v Africe. Členy Africké unie je 53 států Afriky.

Nejvyšším orgánem unie je Shromáždění složené ze zástupců hlav států a vlád. Zasedá jednou ročně. V roce 2011 byl zvolen předsedou Shromáždění prezident Rovníkové Guineje Teodoro Obiang Nguema Mbasogo. Dalšími orgány jsou Výkonný výbor, jehož členy jsou ministři zahraničí, Výbor stálých zástupců složený z velvyslanců členských států, Hospodářská, sociální a kulturní rada, zabezpečující spolupráci s občanskou společností, Rada míru a bezpečnosti složená ze zástupců 15 členských států jako orgán pro prevenci a efektivní řešení konfliktů a krizových situací. Africký soudní dvůr dosud nebyl konstituován, i když by se měl stát jednou z komor Afrického soudu pro lidská a občanská práva ustaveného v roce 2006. Funkci sekretariátu unie plní Komise. Její sídlo je v Addis Abebě (Etiopie). Dosud pouze poradním orgánem je Panafrický parlament, který má 265 členů volených ve všech státech unie. Sídlí v jihoafrickém Midrandu. V budoucnu by se měl stát nejvyšším legislativním orgánem AU. Unie si vytváří i finanční instituce (Africkou centrální banku, Africký měnový fond, Africkou investiční banku) a usiluje o ekonomickou integraci (Africké ekonomické společenství), jejímž základem se mají stát Regionální ekonomická společenství.

Regionální mezivládní organizaci se specifickými cíli představuje Rada Evropy (Council of Europe – RE) , která vznikla v roce 1949 za účelem ochrany lidských práv a základních svobod. Jednou z významných forem činnosti na tomto poli je mezinárodně právní kodifikace. Klíčovým dokumentem je Úmluva o ochraně lidských práv a svobod přijatá v roce 1950 s kontrolním mechanismem v podobě Evropského soudu pro lidská práva . Mezi další významné dokumenty patří Evropská sociální charta (1961) nebo Rámcová úmluva o ochraně národnostních menšin (1995). V současné době sdružuje 47 evropských států. Status pozorovatele mají Japonsko, Kanada, Mexiko, Spojené státy a Vatikán. Česká republika vstoupila do Rady Evropy v roce 1993 (ČSFR v roce 1991). Vrcholným orgánem RE je Výbor ministrů složený ze zástupců všech členských států. Schází se dvakrát ročně. Poradním orgánem je Parlamentní shromáždění , jehož členy jsou zástupci států volení národními parlamenty. Mezinárodní sekretariát v čele s  generálním tajemníkem RE zabezpečuje činnost RE administrativně. Nový orgán byl zřízen v roce 1999, a to Komisař pro lidská práva volený Parlamentním shromážděním na šest let. Jeho úkolem je působit preventivně, popř. upozorňovat na nedodržování lidských práv. Rada Evropy sídlí ve Štrasburku. ČR má při Radě Evropy Stálou misi.

Druhou nejpočetnější mezivládní organizací s univerzálním zaměřením – po OSN – je Organizace islámské kooperace (Organization of Islamic Cooperation – OIC) sdružující 57 států. Další státy a mezinárodní organizace včetně OSN mají status pozorovatelů. Organizace byla založena v roce 1969 v Maroku. Charta OIC přijatá v roce 2008 stanoví jako základní cíle mj. pozvednout a konsolidovat bratrství a solidaritu členských států, chránit a podporovat společné zájmy a koordinovat úsilí z pohledu výzev stojících před islámským světem zvláště, a mezinárodním společenstvím všeobecně, podporovat meziislámskou ekonomickou a obchodní spolupráci a dosažením ekonomické integrace vytvořit společný islámský trh. OIC sebe sama prezentuje jako kolektivní hlas muslimského světa.

Nejvyšším orgánem OIC je Islámský summit , na němž se jednou za tři roky scházejí králové a hlavy států a vlád všech členských zemí. Jednou do roka jedná Rada zahraničních ministrů . Výkonným orgánem je Generální sekretariát v čele s generálním tajemníkem.

Za organizace se specifickým cílem jsou rovněž považovány mezivládní organizace usilující o ekonomickou spolupráci. V celosvětovém měřítku patří k nejvýznamnějším Mezinárodní měnový fond, Světová banka, Světová obchodní organizace a Organizace pro ekonomickou spolupráci a rozvoj.

Mezinárodní měnový fond (International Monetary Fund – IMF) vznikl v roce 1944 na základě dohod uzavřených na konferenci v Bretton Woods (USA). Tyto dohody podepsalo 29 států včetně Československa reprezentovaného Prozatímní londýnskou vládou. V současné době je jeho členy 187 států. Cílem Mezinárodního měnového fondu je podporovat mezinárodní měnovou spolupráci, usnadňovat mezinárodní obchod, napomáhat devizové stabilitě a napomáhat odstraňování nerovnováhy v mezinárodních platebních bilancích svých členů. Toho dosahuje mj. poskytováním finančních půjček členským zemím.

Vrcholným orgánem Mezinárodního měnového fondu je Rada guvernérů , složená ze zástupců všech členských států. Schází se zpravidla jedenkrát ročně. Dalším orgánem je Rada výkonných ředitelů , jejímiž členy je jednak osm zástupců států s největším podílem na rezervních zdrojích fondu (Čína, Francie, Německo, Japonsko, Rusko, Saudská Arábie, Spojené státy a Velká Británie) a šestnáct volených ředitelů reprezentujících jednotlivé skupiny států. Rada výkonných ředitelů volí na pět let generálního ředitele . Generálním ředitelem je zpravidla Evropan. Od roku 2011 zastává tuto funkci Christiane Lagardeová (Francie). Sídlo Mezinárodního měnového fondu je ve Washingtonu.

Světová banka (World Bank – WB) vznikla rovněž na základě dohod uzavřených v Bretton Woods. Tehdejší Československo bylo zakládajícím členem. V roce 1954 bylo členství ČSR přerušeno pro neplnění povinností. V roce 1990 bylo obnoveno členství pro Českou a Slovenskou Federativní republiku. Česká republika se stala členem Světové banky okamžikem svého vzniku dnem 1. 1. 1993. Od členské základny 38 států v roce 1946 se počet členských států zvýšil na současných 186.

Pod názvem Světová banka se setkáváme s celkem pěti institucemi, které představují Skupinu Světové banky . Jedná se o  Mezinárodní banku pro obnovu a   rozvoj (International Bank for Reconstruction and Development – IBRD), Mezinárodní finanční korporace (International Finance Corporation – IFC), založenou v roce 1956, Mezinárodní asociaci pro rozvoj (Intenational Development Association – IDA), založenou v roce 1960, Mezinárodní centrum pro řešení investičních sporů (International Center for Settlement of Investment Disputes – ICSID), založené v roce 1966, a  Multilaterální agenturu pro investiční záruky (Multilateral Investment Guarantee Agency – MIGA), založenou v roce 1988. Původním záměrem Světové banky bylo především napomoci hospodářské obnově zemí postižených druhou světovou válkou.

Od svého vzniku poskytuje Světová banka finanční a technickou pomoc směřující do lidského rozvoje, ochrany životního prostředí, podpory soukromého sektoru a ekonomických reforem, pomoci chudým zemím a zemím postižených konflikty.

Vrcholnými orgány Světové banky jsou Rada guvernérů a 25 výkonných ředitelů. Rozhodování Světové banky vychází i z podílu jednotlivých členských zemí na kapitálových zdrojích banky. Tomu odpovídá i obsazování míst ředitelů, kdy každá ze zemí s nejvyšším podílem (Francie, Japonsko, Německo, Spojené státy a Velká Británie) má nárok na jednoho jmenovaného ředitele. Ostatních dvacet je voleno na období dvou let. Světová banka sídlí ve Washingtonu. Prezidentem Světové banky je zpravidla občan Spojených států. Od 1. 7. 2012 je jím Jim Yong Kim.

Světová obchodní organizace (World Trade Organization – WTA) vznikla jako nástupce Všeobecné dohody o clech a obchodu – GATT k 1. 1. 1995. K zakládající smlouvě přistoupilo 24 států (včetně ČR) a EU. V současné době je členy WTO 153 států, přičemž téměř tři desítky států o členství jednají.

Smyslem činnosti Světové obchodní organizace je podpora fungování mezinárodního obchodu na základě systému daných pravidel, nestranné urovnávání sporů a organizace obchodních jednání. Tato pravidla směřují ke zjednodušení přístupu na národní trhy a liberalizaci obchodní politiky. Více než šedesát dohod WTO představuje právní základ mezinárodního obchodu. Uzavřené dohody odstraňují diskriminaci, umožňují volný obchod a zabezpečují pomoc nejchudším zemím světa. WTO spolupracuje s řadou mezinárodních finančních institucí, které byly uvedeny výše.

Řídicím orgánem WTO je Konference ministrů , která se schází každé dva roky. Každodenní chod Organizace zajišťuje Generální rada . Orgánem technické a administrativní pomoci je Sekretariát , v čele s generálním ředitelem, kterým je v současnosti Pascal Lamy (Francie). Sídlem WTO je Ženeva.

Organizace pro ekonomickou spolupráci a rozvoj (Organization for Economic Co-operation and Development – OECD) vznikla v roce 1961 jako nástupce Organizace pro evropskou ekonomickou spolupráci (OEEC). Jejími zakladateli bylo dvacet států. V současné době má třicet členů. V roce 2007 bylo nabídnuto členství pěti dalším zemím (Chile, Estonsko, Izrael, Rusko, Slovinsko) a v rámci projektu „Posílené spolupráce“ bylo do přípravy a implementace standardů OECD těsněji zapojeno pět dalších zemí (Brazílie, Čína, Indie, Indonésie a Jihoafrická republika). Česká republika byla do OECD přijata v roce 1995.

Cílem OECD je dosáhnout co nejvyššího udržitelného ekonomického růstu, zaměstnanosti a stoupající životní úrovně členských zemí, přispívat ke zdravému ekonomickému rozvoji v členských i nečlenských zemích a v neposlední řadě přispívat k rozvoji světového obchodu na mnohostranném nediskriminačním základě v souladu s mezinárodními závazky. OECD se věnuje všem oblastem hospodářské politiky.

Činnost OECD řídí R ada složená ze zástupců všech členských států. Rada se schází dvakrát měsíčně na úrovni stálých zástupců. Předsedá jí generální tajemník , který je jmenován Radou na pět let. Jednou ročně se koná zasedání Rady na úrovni ministrů členských zemí. Zasedání se účastní i zástupce Komise Evropské unie. Poradními orgány Rady jsou Výkonný výbor, Rozpočtový výbor, Výbor pro komunikaci a vztahy s veřejností a Výbor pro práci s nečleny.

Podstata práce OECD spočívá v činnosti tzv. věcných (odborných) výborů a jejich pracovních skupin. Úzkou vazbu na OECD mají tyto organizace: Mezinárodní energetická agentura (IEA), Agentura pro jadernou energetiku (NEA), Středisko pro výzkum a inovace ve vzdělávání (CERI), Rozvojové středisko a Klub zemí Sahelu (Club de Sahel). Sídlem OECD je Paříž.

8.2.2.2 Nevládní mezinárodní organizace

Jak již bylo uvedeno, členy nevládních mezinárodních organizací nejsou státy, ale právnické a fyzické osoby, jejichž zájmy překračují hranice jednotlivých států. Jedná se o instituce sdružující humanitární organizace (Mezinárodní výbor Červeného kříže), politické strany (Socialistická internacionála), odbory (Mezinárodní odborová konfederace), organizace zaměstnavatelů (Mezinárodní organizace zaměstnavatelů), hnutí v oblasti ochrany lidských práv (Amnesty International), ekologická hnutí (Greenpeace), charitativní organizace (Oxfam), sportovní federace (Mezinárodní olympijský výbor, FIFA) a organizace sdružující představitele mnoha různých profesí.

Mezinárodní výbor Červeného kříže (International Commitee of the Red Cross) je mezinárodní nevládní organizací založenou v roce 1863 v Ženevě, která je stále sídlem této organizace. Vznikla s cílem poskytovat pomoc obětem válek a napomáhat dodržování humanitárního práva stranami zúčastněnými na válečných konfliktech. Jejím zakladatelem byl Jean Henry Dunant, první nositel Nobelovy ceny míru z roku 1901. Mezinárodní výbor Červeného kříže je součástí Mezinárodní federace společností Červeného kříže a Červeného půlměsíce, která byla konstituována v roce 1919. V současné době koordinuje činnost 186 národních organizací včetně Českého Červeného kříže. V celosvětovém měřítku se na práci Federace podílí téměř 100 milionů dobrovolníků.

Na mezinárodni úrovni se sdružují významné rodiny [126] politických stran. Socialistická internacionála (Socialist International – SI) sdružuje sociálnědemokratické a socialistické strany. Byla založena v roce 1951. Jejími členy je 170 organizací se statusem člena, pozorovatele, bratrské nebo přidružené organizace. Mezinárodní demokratická unie (International Democratic Union – IDU) sdružuje více než 80 konzervativních, křesťanskodemokratických a dalších politických stran středu a středopravicově orientovaných z více než šedesáti zemí. Byla založena v roce 1983. Liberální internacionála (Liberal International – LI) je světovou federací liberálních stran. Vznikla v roce 1947. Má 68 plnoprávných členů, 27 pozorovatelských skupin a 12 spolupracujících organizací.

Mezinárodní odborová konfederace (International Trade Union Confederation) je mezinárodní odborová organizace ustavená v roce 2006. Navazuje na činnost Mezinárodní konfederace svobodných odborů (založena v roce 1949) a Světové konfederace práce (založena v roce 1920), jejíž ukončení činnosti vyústilo v konstituování Mezinárodní odborové konfederace. Jejím cílem je podpora a obrana práv zaměstnanců prostřednictvím mezinárodní solidarity v globálním světě. Reprezentuje zájmy zaměstnanců ze 155 zemí světa. Českomoravská konfederace odborových svazů je jejím zakládajícím členem.

Na evropském kontinentu zastupuje zájmy zaměstananců Evropská odborová konfederace (European Trade Uninon Confederation – ETUC), která vznikla v roce 1973. Sdružuje 82 národních odborových organizací z 36 zemí Evropy a 12 evropských odvětvových organizací, které mají téměř 60 milionů členů. Českomoravská konfederace odborových svazů byla přijata do ETUC v roce 1995.

Zájmy zaměstnavatelů jsou na druhé straně např. reprezentovány Mezinárodní organizací zaměstnavatelů (International Organisation of Employers – IOE), která vznikla v roce 1920. Dnes je jejími členy 150 národních zaměstnavatelských organizací ze 143 zemí. Svaz průmyslu a dopravy ČR je členem IOE od roku 1992.

Průmyslové a zaměstnavatelské federace nejen zemí Evropské unie, ale i dalších evropských států sdružuje organizace BUSINESSEUROPE – Konfederace evropského podnikání . Jejím cílem je dosahovat růst a konkurenceschopnost Evropy. Byla založena v roce 1958 šesti zakládajícími státy Evropských společenství. Dnes má 41 členů z 35 zemí. Sídlí v Bruselu. Na činnosti BUSINESSEUROPE se od roku 1993 podílí rovněž Svaz průmyslu a dopravy ČR.

Na poli ochrany lidských práv je jednou z nejvýznamnějších nevládních mezinárodních organizací zabývající se dlouhodobě problematikou lidských práv Amnesty International (AI) . Vznikla v Londýně v roce 1981. Z počátku se zabývala individuálními případy porušování lidských práv, v současné době monitoruje dodržování lidských práv v celosvětovém měřítku a každoročně vydává zprávu o stavu lidských práv ve světě. Tuto zprávu, ale i konkrétní zjištění o porušování lidských práv adresuje vládám a mezinárodním organizacím (OSN, Rada Evropy aj.). AI je založena na dobrovolném členství jednotlivců i přidružených skupin. Jejím nejvyšším orgánem scházejícím se každé dva roky je Mezinárodní rada. Výkonným orgánem je Mezinárodní sekretariát v čele s generálním tajemníkem. Sídlem AI je Londýn.

Mezi významné mezinárodní nevládní organizace zabývajícími se ochranou lidských práv patří Human Rights Watch založená v roce 1978. Jejím původním cílem v návaznosti na Závěrečný akt Konference o bezpečnosti a spolupráci v Evropě konané v roce 1975 bylo poukazovat na porušování lidských práv v bývalém Sovětském svazu a zemích sovětského bloku. Později se zabývala porušováním lidských práv ve Střední Americe a postupně se začala angažovat celosvětově. Každoročně vydává více než 100 zpráv o situaci v oblasti lidských práv v 90 zemích světa. Jejím sídlem je New York.

Jednou z nejznámějších nevládních mezinárodní organizace usilující o ochranu a zachování životního prostředí a podporu míru je Greenpeace . Vznikla v roce 1971 ve Vancouveru (Kanada) jako organizace protestující proti nukleárním testům prováděným Spojenými státy na Aljašce. V průběhu sedmdesátých let rozšířila spektrum svých aktivit, organizuje je v mezinárodním měřítku a vytváří Greenpeace International. Sídlem organizace je Amsterodam (Nizozemsko). V současné době má 28 národních a regionálních poboček působících ve více než 40 zemích.

Jako příklad mezinárodních charitativních organizací si můžeme uvést Oxfam International a International Action Aid.

Organizace Oxfam Intenational vznikla v roce 1942 v Oxfordu jako britská organizace pro boj s chudobou a nespravedlností ve světě. Později vznikly pobočky ve čtrnácti dalších zemích. V roce 1995 byl založen Oxfam International jako konfederace těchto poboček. Oxfam International spolupracuje s více než třemi tisíci organizací v téměř stovce zemí světa. Pro boj s nespravedlností disponuje advokátními kacelářemi v Bruselu, Ženevě, New Yorku, Washingtonu a hlavním městě Brazílie Brasílii. Sekretariát organizace je v Oxfordu.

International Action Aid zahájila svoji činnost v roce 1972 rovněž jako britská charitativní organizace zaměřená na vzdělávání dětí. Později rozšířila svoji činnost díky vzniku poboček v dalších zemích (Irsko, Itálie, Francie, Španělsko) na země Asie, Afriky a Latinské Ameriky. Rozšířila i spektrum své působnosti – mj. boj proti AIDS, za dostupnost lékařské péče, dostupnost vody, podpora místního byznysu. Sídlem Mezinárodního sekretariátu je Johannesburg (Jihoafrická republika).

Mezinárodní olympijský výbor (International Olympic Commitee – IOC ) je nepochybně jednou z nejznámějších nevládních mezinárodních organizací na sportovním poli. Jeho hlavním cílem je pořádat olympijské hry. Jeho zakladateli v roce 1894 byli Pierre de Coubertin a Demetrios Vikelas. Členy Mezinárodního olympijského výboru je v současné době 205 Národních olympijských výborů včetně Českého olympijského výboru. MOV zastřešuje olympijské hnutí, jehož součástí jsou dále i Mezinárodní sportovní federace a organizační výbory organizující každé čtyři roky letní a zimní olympijské hry. Mezinárodní olympijský výbor sídlí v Ženevě.

Velmi reprezentativní členskou základnu má Mezinárodní fotbalová federace (FIFA) . Jejími členy je 208 národních fotbalových asociací. FIFA má podobu střechové organizace sdružující šest kontinentálních konfederací – Asijskou, Africkou, Severní a Střední Ameriky a Karibiku, Jižní Ameriky, Oceánie a Evropskou (UEFA).

Mezinárodní asociace atletických federací (International Association of Athletics Federation – IAAF ) sdružuje v současné době dokonce 212 národních atletických federací. Zakládajícími členy v roce 1912 bylo 17 federací. Členem Mezinárodní asociace atletických federací je i Český atletický svaz.

Nevládní mezinárodní organizace sdružují – jak již bylo uvedeno – příslušníky mnoha profesí. Nejznámější jsou však ty, které sdružují spisovatele (PEN klub) a vědce mnoha vědních oborů počínaje astronomy (Mezinárodní astronomická unie) a konče třeba u politologů. Ty sdružuje Mezinárodní asociace pro politické vědy (International Political Science Association) od roku 1949. Jejím členem je také Česká společnost pro politické vědy. Stejně jako i  Středoevropské asociace pro politické vědy (Central European Political Science Association – CEPSA) ustavené v roce 1994.

Řada mezinárodních nevládních organizací sdružuje právníky. Jedná se například o  Mezinárodní unii advokátů (Union Internationale des Avocats – UIA), jejímiž členy je více 200 advokátních asociací reprezentujících téměř dva miliony právníků a dále i několik tisíc individuálních členů z více než 110 zemí. Světová asociace právníků (World Jurist Association – WJA) prosazuje od svého založení v roce 1963 myšlenku, že svět se nemá řídit silou, ale právem. Jejím cílem je posilovat a rozšiřovat panství práva (Rule of Law) ve světě. Členy Asociace jsou soudci, vládní úředníci, profesoři práva, právníci a studenti z více než 140 zemí světa. Vedení sídlí v Bethesdě (Spojené státy). [127]

8.2.3 Nadnárodní korporace

Nadnárodní korporace (Transnational Corporations) působí sice v ekonomice, jsou zakládány za účelem zisku, avšak právě jejich ekonomický význam ovlivňuje nejen subjekty vnitrostátního politického systému, ale i systému mezinárodního.

Nadnárodní korporace realizují své ekonomické aktivity zpravidla v několika zemích najednou. Budují v zahraničí nové výrobní kapacity, formou akvizice získávají již existující podniky v dané zemi, popř. spojují tyto kapacity z různých zemí. Nadnárodní korporace však nevznikají jen ve výrobě, ale rovněž v obchodu a službách.

Alokací investic do výroby, vývoje nových technologií či těžby surovin mohou tyto společnosti ovlivňovat vývoj nejen v regionálním, ale i národním a mezinárodním měřítku. Kapitálová hodnota velkých nadnárodních společností může být větší než HDP řady i vyspělých států.

Srovnání 25 největších nadnárodních korporací v roce 2007 ukázalo, že kapitálová hodnota takových nadnárodních společností, jakými jsou Wal-Mart Stores, Exxon Mobil a Royal Dutch Shell, byla téměř na úrovni hrubého domácího produktu Řecka, přesahovala hrubý domácí produkt Dánska, Jihoafrické republiky, Argentiny a řady dalších zemí. [128]

Kapitálovou hodnotu největších společností dokládá přehled těch „top“ deseti kapitálově největších společností z roku 2008: [129]

Pořadí

Společnost

Hodnota v milionech USD

1 1

Wal-Mart Stores

378 799

1 2

Exxon Mobil

372 824

1 3

Royal Dutch Shell

355 782

1 4

BP

291 438

1 5

Toyota Motor

230 201

1 6

Chevron

210 783

1 7

ING Group

201 516

1 8

Total

187 280

1 9

General Motors

182 347

10

ConocoPhilips

178 558

Studie vědců ze švýcarské ETH [130] publikovaná v září 2011 pod názvem „The network of global corporate control“ dospěla k závěru, že světovou ekonomiku ovládá 147 nadnárodních společností. Autoři z databáze Organizace pro hospodářskou spolupráci a rozvoj (OECD) z roku 2007, obsahující údaje o 37 milionech firem z celkem 194 zemí, analýzou vlastnických vztahů vyselektovali 43 060 nadnárodních společností ze 116 států a dalšími selekcemi dospěli k více než 1300 vlastnicky propojených firem, aby nakonec určili rozhodujících 147. Zároveň v příloze ke své studii poukázali na 50 nejdůležitějších. Většinu z nich představují finanční instituce. Převládající zastoupení mají Spojené státy – 23 zástupců, Velká Británie – 8, Francie – 5, Japonsko – 4, Itálie – 2, SRN – 2, Nizozemsko – 2, Švýcarsko – 2, Kanada – 1 a Čína – 1. Jedná se např. o Barclays PLC (VB), JPMorgan Chase and Company (USA), UBS AG (Švýcarsko), Merrill Lynch and Co., INC. (USA), Deutsche Bank AG (SRN), Mitsubishi UFJ, Financial Group, INC. (Japonsko), Société Generále (Francie), Unicedito Italiano, SPA (Itálie), Vereninging Aegon (Nizozemsko), China Petrochemical Group, Co. (ČLR).

8.2.4 Ostatní subjekty mezinárodního systému

Vedle uvedených subjektů mezinárodního systému se můžeme setkat i s prezentací dalších subjektů jako především tzv. nestátních aktérů mezinárodního systému. Jsou za ně považovány náboženství a náboženské organizace, národnostní a národně-osvobozenecká hnutí, teroristické skupiny, organizovaný zločin, popř. významné osobnosti jako Mahátma Gándhí nebo Nelson Mandela.

8.2.5 Mezinárodní vztahy

Vymezení předmětu mezinárodních vztahů – jako integrální součásti mezinárodního systému – s sebou přináší jistý terminologický problém. Doslovný výklad by zužoval mezinárodní vztahy pouze na vztahy mezi národy a vyřazoval by stále ještě klíčové vztahy v mezinárodním systému, které představují mezistátní vztahy. Stejně jako chápání mezinárodních vztahů pouze jako vztahů mezistátních by rovněž redukovalo chápání předmětu mezinárodních vztahů.

Mezinárodní vztahy proto představují souhrn vztahů politických, bezpečnostních, sociálních, ekonomických, kulturních, ekologických, vědeckých a dalších, které se realizují mezi státy a ostatními subjekty mezinárodního systému.

8.3 Modely mezinárodního systému

Systémová teorie umožnila konstituování modelů mezinárodního systému, přičemž mocenská struktura systému vedla ke konstruování jeho bipolární, multipolární či hegemonistické podoby.

Multipolární systém se vyznačuje existencí více než dvou mocenských center, pro bipolární systém je příznačná existence dvou mocenských center, která mohou mít podobu dvou států nebo i dvou aliancí, a systém hegemonní je založen na existenci jednoho mocenského centra.

Rozšířenější klasifikaci modelů mezinárodního systému provedl jeden z nejvýznamnějších představitelů systémového přístupu v oblasti mezinárodních vztahů Morton Kaplan, který zformuloval nejprve šest a později další modely mezinárodního systému:

1. Systém „mocenské rovnováhy“, v němž jsou jedinými významnými subjekty státy s velkou vojenskou a ekonomickou kapacitou. To mimo jiné znamená, že se jedná o systém, jehož komponentem nejsou žádné jiné subsystémy. Pět „podstatných státních aktérů“ je minimum, aby systém fungoval. Zmíněné mocnosti mají shodné role v systému. Všechny jsou zainteresovány na zachování ostatních států jako podstatných aktérů a potenciálních spojenců.

2. Volný bipolární systém, v němž jsou role aktérů odlišné, existují různé druhy aktérů jako jsou státy, bloky států, bloky vůdců, členové a nečlenové bloků a hlavně univerzální organizace. Ve volném bipolárním systému platí různá pravidla pro příslušníky bloků a jiná pro ty aktéry, kteří k blokům nepatří. Integrační roli neplní balancér, ale zprostředkovatel-neutrál nebo univerzální nadstátní organizace. Když bloky nejsou hierarchicky uspořádány, volný bipolární systém má tendenci změnit se v systém „mocenské rovnováhy“. Stabilita se zvyšuje, když vůdcové bloků jsou vlastníky nukleárních zbraní a mají schopnost druhého úderu.

3. Pevný bipolární systém, který je modifikací volného bipolárního systému. Odlišnost je dána tím, že buď zde nejsou neutrálové a univerzální organizace, nebo nemají význam. Když nejsou bloky hierarchicky organizovány, systém má tendenci k nestabilitě. Jedná se o systém s vysokým vnitřním dysfunkčním napětím, v němž chybí role integračních faktorů a zprostředkovatele.

4. Univerzální systém, jenž může vzniknout, když bude mnoho důležitých politických pravomocí delegováno univerzální organizaci, pravděpodobně jako důsledek závodů v jaderném zbrojení, neboť aktéři pocítí nebezpečí sporů. Univerzální systém se liší od výše uvedených mezinárodních systémů tím, že má politický systém jako subsystém mezinárodního systému. Nejspíše by však šlo o systém konfederálního typu, který by působil spíše vůči teritoriálním vládám než vůči jednotlivcům. Fungoval by na principu solidarity a znamenal by změnu orientace aktérů ve prospěch kolektivních a mezinárodních hodnot. Univerzální organizace musí též mít větší silový potenciál než kterýkoliv z jeho členů. Jedná se o velmi stabilní systém.

5. Hierarchický systém, který může vzniknout v důsledku změn ve velikosti mezinárodních organizací nebo jako důsledek velmi dobrého fungování univerzálního systému či jako důsledek dobytí světa či hegemonie jedním aktérem. V prvních dvou případech by se jednalo o demokratickou federaci, v posledním patrně o autoritativní.

6. Veto systém je systémem, kde každý stát či blok je vlastníkem nukleárních zbraní, ovšem nikdo nemá kapacitu k úplné eliminaci nepřátelských sil. Navíc v případě úspěšného útoku proti jednomu aktéru je tu nebezpečí odvety ze strany třetího aktéra. Proto je zde malá pravděpodobnost jaderné války, a to jak útoku proti městům, tak útoku proti silám protivníka. Když už jsou jaderné zbraně přece jen použity, je zde tendence užít je v omezeném rozsahu jako varování či pro jiné přísně omezené cíle. V tomto systému není tendence vytvářet aliance, což je odlišnost od systému „mocenské rovnováhy“. Uvedený systém je méně stabilní než volný bipolární systém.

7. Velmi volný bipolární systém obsahuje elementy vnitřní nestability a měl by být chápán jako samostatný jen v konkrétní situaci. V případě rostoucí nukleární rovnováhy by bylo redukováno nebezpečí centrální války, kromě případu eskalace. Vzniká však prostor pro partyzánskou válku a omezené války, právě jako pro řídké omezené války v oblastech, kde eskalace není pravděpodobná. Bloky jsou oslabeny, ale stále existují. Objevuje se velká oblast společných zájmů mezi vůdci bloků. K využití této skutečnosti je užívána univerzální organizace. Pro systém je tak charakteristická kontrola zbrojení, urovnávání rozporů mezi bloky a opoziční chování členů bloku vůči jednání bloku.

8. Systém détente je systémem supervelmocí, které si silně konkurují, ale jejichž konkurence není konfliktní. Napětí je uvolněno a byly podepsány důležité smlouvy o kontrole zbrojení. Vnitrobloková soudržnost je oslabena. Posiluje se role práva a principu neintervence do vnitřních záležitostí jiných států. Univerzální organizace hraje velkou roli při řízení míru. Války se mohou objevit, ale nebudou zahrnovat supervelmoci, přinejmenším nebudou znamenat přímou konfrontaci mezi nimi. Takovéto války budou mít tendenci k lokalizaci, budou mít přísně omezené cíle, budou se týkat malých států a budou zcela nejaderné.

9. Nestabilní blokový systém je protikladem systému détente . Tento systém je rozprostřen ve světě, v němž roste napětí mezi supervelmocemi a v němž jsou supervelmoci vzájemně velmi podezřívavé. Smlouvy o kontrole zbrojení jsou minimální, oblast konfliktů je extenzivní. Čtyři nebo pět dalších států má jaderné zbraně, ovšem jen pro minimální odstrašení. Zahraniční politika supervelmocí má tendenci být intervencionalistická. Role univerzální organizace je převážně usmiřovací, význam mezinárodního práva neroste. [131]

121 Viz subkapitolu 5.1.

122 Viz World Economic Outlookbase, April 2012.

123 <www.sipri.org.research/armaments/nbc/nuclear>.

124 Ročenka mezinárodních organizací (Yearbook of International Organisations) vydaná Unií mezinárodních asociací (Union of International Associations) jich zahrnuje téměř 39 tisíc.

125 Česká republika byla nestálým členem Rady bezpečnosti v letech 1994–1995.

126 K pojmu stranická rodina viz subkapitola 5.3.3.

127 24. Kongres Světové asociace právníků se konal v roce Praze a jeho tématem byla problematika národních právních kultur v globalizovaném světě.

128 Zdroj: <http://www.globalpolicy.org/component/content/article/221ú471176html>.

129 Zdroj: <http://money.cnn.com. magazines/fortune/global500/2008/full_list/>.

130 Viz <http://arxiv.org./PScache/arxiv/pdf/1107/1107.5728v2.pdf>.

131 Citováno podle Krejčí, O. Mezinárodní politika . Praha: EKOPRESS, 2007, s. 624–626.

…

Toto je pouze náhled elektronické knihy. Zakoupení její plné verze je možné v elektronickém obchodě společnosti eReading .