W.Y. RABBIT

D A R E B Á C I

W.Y.Rabbit

DAREBÁCI

vydal v roce 2013

JONATHAN LIVINGSTON, S.R.O.

Domažlická 1, 13000 Praha 3

© Vladimír Zajíc, Hradec Králové červenec 1996

ePUB ISBN 978-80-86037-98-1

mobi ISBN 978-80-86037-99-8

1

Pokladník měl srandovně zprohýbané zelené stínítko, ale ještě směšnější byly oči, které hleděly zpod nazelenalého stínu. Nevěřícně zíraly do namodralé hlavně pětačtyřicítky, jejíž ústí se mu zastavilo půl stopy od úst, takže zmrazilo volání o pomoc v samém zárodku.

Orie se ušklíbl a s převahou zavrčel: "Tresor máš za zády, tak chyť za kliku, a ukaž, co pro nás máš."

Pokladníkovi směšně vykulené oči byly strnulé, a nevyšel z něj ani horký vzduch. Orie lehce pohnul hlavní, a chlapík za přepážkou sledoval její pohyb celou hlavou.

"Hej, Jamie, zatuhlej pokladník, to jsi určitě ještě neviděl," zavolal Orie přes rameno na vytáhlého chlapíka s vlasy po ramena. Ten stál v rohu místnosti banky, a ledabyle drženou winchestrovkou udržoval v klidu a s rukama nad hlavou dva farmářské maníky v odřených lacláčích nazuté do popraskaných bagančat. Kdysi dávno, tak dávno, že se na to po čtyřech letech prolévání krve ani nepamatoval, nosil také taková bagančata. Nijak se tím nedojímal. Ani starší paní s drdůlkem a brýlemi na špičce nosu ho nedojímala. Jediné, co ho zajímalo bylo, že stejné typy se vyskytují v dopoledních hodinách snad ve všech bankách.

"Usnuls, Jamie?" vytrhl jej naštvaný hlas Orieho. "Sežeň je do houfu a skoč přes pult, tenhle to nezvládne."

Jamie se naklonil a pohlédl z okna banky. Tom se opíral o břevno kde stáli jejich tři uvázaní koně a pokuřoval. Klid arkansaského městečka Halfway byl skutečný, zatím co Tomův napjatý. Kouřil příliš rychle, a jeho oči ve stínu krempy projížděly blátivou hlavní ulici městečka zprava doleva a zas a zas. Nic, jen běžný pohyb od saloonu k General store, a kodrcání farmářských valníků. Mají čas.

"Vy tři sem," máchl hlavní do protějšího rohu, kde Orie lehce uhlídá je i hlavní vchod. Pružně přešel k pultu, položil naň winchestrovku a sebral pytel od mouky, který přinesli s sebou. Přehoupl se přes přepážku a popadl páku tresorového uzávěru. Naolejované panty se lehce podaly tlaku a odhalily voštinu přihrádek. Jamie projel nehtem ukazováku štůsky archů papíru v jednotlivých kójích.

"Tohle je dost chudý úl, parde," opáčil přes rameno. "Úpisy, úpisy na úpisy, směnky...."

"Co kecáš," opáčil Orie. "Odsud vidím zauzlovaný pytlíky s mincema "Jo, ale kdo by se s nima tahal."

"Každej cent je dobrej. A neříkej, že tam víc nic..."

"Už neříkám. Dívej," a zpod hromady úpisů vytáhl dva svazečky bankovek. "Tak patnáct set, počítám."

Pokladníkovi strnulé oči zaregistrovali nalezení peníz. Probral se, ještě víc otevřel ústa, snad se nadechl i k zaječení, ale málem se vzduchem zalkl, když mu o horní patro škrtla muška pětačtyřicítky. Jeden z farmářů nad možností těla bez hlavy vyjekl, ale stará paní do něj dloubla loktem.

Jamie zatím bez milosti vyhazoval z tresoru hrsti papíru, a měl štěstí. Vzadu u stěny, za účetní knihou, ležel ještě jeden svazek. Byl útlý, ale bankovky byly nové, tuhé stodolarovky. Naházel úlovek, včetně pěti režných sáčků s mincemi do pytle od mouky, a lehce přeskočil pult. Oriemu poslal svazek klíčů, který ležel pokladníkovi na stole, uchopil pušku, a přešel ke dveřím na ulici. Opatrně vyhlédl ven.

"Zatím všechno klape na čas. Tom si právě balí druhou cigaretu," zasmál se úlevně, a zas tak ledabyle a úsporně opsal hlavní winchestrovky oblouk. Farmáři a stará paní se natlačili k pokladníkovi za pult. Orie pootevřel dveře banky a zasunul klíče zvenku do dveří. Jamie vyklouzl ven, dva kroky, a už tu byl Tom s koňmi. Vyhoupl se do sedla plaváka, a než ho pobídl do cvalu zaslechl Otieho obvyklé varování těm, které uvnitř zamykal, aby aspoň půl hodiny nevystrkovali nos, protože nevědí, kdo je zvenku bude hlídat.

Jenže se motali kolem schůdků k bance dost dlouho na to, aby vzbudili pozornost. Příliš mnoho pohledů se stáčelo k nim, a tak, když Orie vstrčil levou nohu do třmenu, švihl Tom koně a s duněním kopyt a spoustou cákanců bláta vyrazili z městečka Halfway směrem na jihozápad. Svazek klíčů přistál za té jízdy v některé z bahnitých městských kaluží.

"Jupíííí," ječel Orie a nakloněn v sedle plácal koně do boků širákem. "Jupíííí, zas se to povedlo, a jedem dál, pořád dál," rozkřikoval směrem do pahorkům, ke kterým ujížděli.

Jamie pohlédl na Toma, kterému svítily oči ve tváři a ústa se kroutila potěšením. Otočil se v sedle zpět, ale nezdálo se, že by v městečku někdo bankovní loupež odhalil. Projeli prvním řetězem pahorků, a když o hodinu později vyjížděli do kamenitých svahů návrší, za kterým se táhly hluboké smíšené lesy, Jamie zarazil koně a vykřikl.

Stočili koně půlobloukem a dívali se průzračným dopoledním vzduchem zpět. Halfway v dálce bylo zažloutlým kravincem v zelenavé pláni, navlečeným na stéble cesty. Na té jihozápadní, směrem k nim, stoupal sloup prachu.

"Už to vědí," ucedil Jamie.

"No a," opáčil Tom. "Kolikrát to věděli, a my jedem dál, pořád dál." "Protože nikdy neuděláme tu chybu, že bysme se vrátili," opáčil s převahou Orie. "Jedeme dál, a oni neví, co si mají myslet. Jediné, na co jim stačí jejich dutý palice je to, že hledají v nejbližších lesích náš úkryt."

"Mám strach, že oba zapomínáte na vojáky," pomalu, aby parťáky nepopudil, opáčil Jamie. "Ti také jedou dál a dál, a ještě stále všade visí zatykače na pár zběhů..."

"Nedobrovolných zběhů," vztekle zařval Orie. "Žádnou zasranou kapitulaci, žádnýmu zasranýmu unionistovi neberu na vědomí."

"Ale oni ano, takže to musíme vzít na vědomí i my, což..." a rychle zvedl ruku, aby zastavil proud nadávek. "Což znamená skutečnost, že jsme hledaný pro vzpouru, ať si o tom se svou morálkou myslíš, co chceš. Jsme hledaný. Jasný."

"Zapomněls ještě na plukovní pokladnu, kterou jsme si na cestu vypůjčili, ale fakt nevím, proč tě to tak trápí," dodal Tom a pobídl koně do svahu. "Nebylo v ní víc než hrst dolarů."

"Nezapomněl. Proto vám vojáky připomínám. A ještě něco, ani jeden z vás neví, jaký buldoci dokážou být farmáři. Možná, že právě teď jim v pytli na mouku odnášíme šanci na jejich letošní mouku, a tudíž..."

"Nějak měkneš, Jamie. To je při našem způsobu života nebezpečný."

"Neměknu, a ty to dobře víš."

"Nebezpečný pro tebe, a ještě víc pro nás," s důrazem pronesl Orie.

"Nezkoušej to na mě," odrazil Jamie. "Víš proč to připomínám, moc dobře to víš. Sotva nám něco vyjde, už zapomínáš na nebezpečí, a máš pocit, že ti celý svět leží u nohou. Ale dnešní svět je světem severu, a ne navoněného jihu."

"To je stará písnička. Trochu závist, trochu neschopnost se odvázat, ano odvázat, a neschopnost být kavalírem. Farmářova sláma ti pořád čouhá z bot, byť dneska jezdeckých s parádním prolamováním."

"Kavalírem!? No, když si nás tak prohlídnu, mám dojem, že kavalír znamená něco jiného. Jak oblečením, tak někde tam vevnitř, ne?"

"Jamie, raději sejčkuj, a neuvažuj o noblesse oblige. Sejčkuj, aspoň nezaspíme na vavřínech, ale nediv se, když se po tobě občas oženeme."

Orie a Tom už přejeli hranu návrší a cvalem mířili k lesu. Jamie ještě jednou pohlédl zpět tam, kde stoupající sloup prachu řídnul a rozptyloval se, jak se vzdaloval od skvrny městečka Halfway. Spousta prachu znamená kavalkádu, uvažoval. A tolik jezdců znamená jen jedno, armádu. Pokrčil rameny, obrátil koně, a vyrazil za ostatními.

Les dýchal vysušeným jehličím i svěží vlhkostí listoví. Občasné palouky zalité sluncem prořezávali jednotvárnost masy stromů, ale jak vjížděli starými zarostlými vozovými kolejemi hloub a hloub do nitra hvozdu, mizely. Zato přibylo strží s kamenitými strouhami a čirou rychlou vodou. V jedné z nich opustila trojice starou cestu a stočila se víc na západ. Koně zvolna klopýtali zeleným šerem.

2

"Ještě, že jsme tohle večer nezahlídli," hlasem zahlceným a ochraptělým přemírou kukuřičné kořalky, kterou v osadě Red Bluff vydávali za bourbon z Tennessee, zachrčel Tom. "To bys, Jamie, měl spoustu důvodů, hnát nás nocí dál!"

Včera se soumrakem, po čtyřech dnech kličkování v lesích a kopcích, spatřili před sebou říčku a za ní osadu na křižovatce pěti cest. Tvořilo ji jen pár baráků usedlíků, ale zato dva saloony, hotel, kantýna, obchod, nájemní stáj a velká dobytčí ohrada. Ta zela prázdnotou, ale v osadě bylo docela rušno. "Ty čtyři dny na útěku před stíhací četou, nám dali zabrat," zarazil koně Tom, "co myslíte?"

"Jídlo, koupel, oblečení, panáka a slušný doutník," zasípěl vyprahle Orie, "to je to, co potřebuju víc, než sůl. Vlastní soli mám plný šaty."

Oba se otočili na Jamie, který žvýkal koneček kníru a naslouchal hlasům kdesi v sobě, o kterých jen on věděl, co jsou zač. Orie i Tom se mu často smáli, že nemá správný jižanský esprit. Častokrát vrčeli na jeho úzkostlivost a neochotu riskovat na útěku krk s plnou parádou, ale když o něco šlo většinou uznávali jeho čich na maléry. Jenže, uznávat schopnost vycítit nebezpečí je jedna věc, a respektovat ji, je věc druhá.

"No tak, Jamie, co bude," zasípěl Orie. "Přece tu nebudem trčet jak tupohlavý stádo."

"Dva dny necejtíme žádný příznaky, že jsou nám na stopě," konečně promluvil Jamie. "Setřásli jsme je. Žádný příznaky pohybu v lesích tam za náma. Klid, aspoň na čas klid, takže to zkusíme. Mezi tím halasem se ztratíme. Jo, Orie, tam vepředu se ti dostane všeho, co chceš, ale na slušný doutník zapomeň. Když budem mít štěstí, tak leda Bull Durham, ale..."

"Jaké ještě ale zas máš?"

"Byl bych rád, až před nás postaví panáka kořalky, abysme se udrželi krapet střízliví. Aspoň někteří z nás. Nemusíme všem honákům dokazovat, a koukám, že jich je tam dost než dokážem spočítat, co umíme."

"Slibuju, že to vydržím," zachechtal se Tom, "aspoň první hodinu."

"Vydržíš to celý večer. Zítra máme před sebou hranice. Za nima si pak dělej, co chceš," uťal jej Orie.

"Pokud je hranice tím, čím bývala dřív," zasýčkoval Jamie. "Ale pojďme, po tý honičce si panáka zasloužíme."

Večer byl rušný, ale přežili ho bez úhony, až na pár stovek, který nechali v pokeru, a teď seděli schoulený v sedlech na konci osady za časného rána, tak časného, že prach cesty ještě voněl nočním chladem, a zírali.

"No řekni, vidět tohle včera, jak by reagoval tvůj barometr možných problémů," opakoval Tom.

Jamie se chtěl pousmát, ale z pití měl ztuhlou tvář a v hlavě mu hučelo. Stáli před tabulí z neohoblovaných prken se jménem osady. Název Red Bluff zpola překrývali vyhlášky typu: Hledá se, a Odměna za...

Jo, byli tam taky. On, Orie, Tom a taky Ferry. Vyhláška byla stará. Tak stará, že na portrétech ještě bylo vidět epolety konfederační armády, a tváře vyobrazené čtveřice byly hladké jak čumák telete.

"Včera bych řek ať se najíme, zásobíme, a vypadnem přenocovat někam jinam. Teď říkám," a podíval se ostře těm dvěma do rozchechtaných očí, "teď říkám, kopněme herky do boků. Jsou odpočatý, tak ať už jsme za hranicí."

"Chvilka nás nezabije, ta tedy určitě ne," opáčil Orie a svezl se ztuha ze sedla. "Zákon má starý informace, a nehodí se, když už jej konečně opouštíme, zanechávat šerify a generály dál tápat v nejistotě."

Sáhl do opasku a vytáhl patronu. Otřel zaoblený olověný konec kulky o kalhoty, a pak jím udělal velký kříž přes tvář Ferryho a napsal Tennessee - listopad 1865. Když ale začal upravovat zbývající portréty, a za řehotu Toma šedými olověnými tahy jim domalovávat vousy, kníry a vlasy, takže jejich současná podoba pozvolna vystupovala na povrch, zavrtěl Jamie znechuceně hlavou a pobídl koně.

Slunce vystoupalo o šířku dlaně výš, a odkudsi z dálav drkotal s nezbytnou vlečkou dusivého prachu k osadě Red Bluff farmářský povoz, když jej ti dva konečně dohnali.

"Pane opatrný a nerudný, dejte si klid a úsměv. Červená řeka je na dosah," dloubl jej pod žebra Tom. "Hele, co tady mám," a vytáhl ze sedlový brašny láhev.

"Riskovat je jedna věc, a každý správný chlap tu možnost velký prohry nebo výhry musí v životě zkusit. Raděj víckrát než jednou, když už pro nic jiného tak pro tu úlevu, že to zas dokázal, nebo pro to krásný mrazení, když zubatá lapne do čelistí jenom vzduch," zkoušel už po kolikáté jim vysvětlit Jamie. "Ale zbytečný frajerský gesta a provokace pro nic za nic... myslel jsem, že vám válka všechnu tuhle zbytečnost a marnost ukázala víc než dost jasně."

"Hele, parde, každý máme svý mouchy, ale my, rozumíš, my takovýhle výzvy..."

"Rytířský výzvy," doplnil Orieho Tom.

"Přesně tak, nám tyhle výzvy kořeněj život. Trochu vtipu, do tvý suchoty," a když Jamie neodpovídal, ještě dodal. "Nemrač se, za Červenou řekou jsme v bezpečí. To je moje země, rozumíš. Můj stát Osamělý hvězdy, stát, kde ještě každý hvízdá Dixie."

"Jen aby. Jeli jsme skrz všechny státy Dixielandu, a nehvízdal ji nikdo, leda tak večer o samotě u ohně, jako my. A taky určitě opatrně, aby nekoupil kulku ze tmy.

"Jamie, ty mě pořád překvapuješ. Na jednu stranu ti není nic svatý, na druhou se šprajcuješ nad..."

"Nad zbytečnostma a prázdnýma gestama. Vypodobnil jsi nás na památku, ale co ti to dalo?"

"Ulevil jsem si! Řek jsem tím, že ještě žiju! Že mě nedostali, že na mě celá armáda tý slavný federace nemá!"

"Výborně! Ještě žiju, říkáš. Před rokem, když jsme s cestou domů, s cestou po svým způsobu začínali, nás bylo skoro dvacet. Ještě žiju, říkáš, ale po půl roce jsme zbyli jen čtyři a dneska už jen tři."

"Ne všichni z dvacítky spí olověným spánkem," naštval se Orie. Pokud vím, tak pár se dostalo tak blízko domova, že jim stálo za to..."

"Jo, stálo, stálo to za to přesně dvěma chlapům. Ostatní, jak jsi se svou noblesou pravil, spí olověným spánkem, až na Ferryho, kterej se zhoupnul na konci konopnýho půlpalcovýho lana."

"Jeden jako druhej jsme věděli, že přesně tohle nás může potkat, když jsme do týhle jízdy msty vstupovali," neudržel se Tom. "Tak buď tak laskav, a nesnižuj naše zásluhy, ani ty, který se obětovali."

"V tomhle se nikdy neshodnem. Mám dojem, že nejste schopný přijmout naše, svoje činy takový jaký jsou. Navezem se do patroly a zmasakrujem ji ze zálohy. Dobrá, ale musíte tomu říkat správný vlastenecký čin."

"A je to snad něco jinýho? Pobíjíme bastardy, který nám násilím upírají právo žít život po našem, žít..."

"Nebo si Tome vezmi takový přepadení banky. Vyloupení banky není pro vás obyčejná loupež, ale právoplatný výpalný za ochranu farmářů před severem."

"Už dost, Jamie," přitáhl opratě Orie. "Můžeš mi objasnit proč nás napadáš? Proč tedy vůbec s námi jezdíš?"

"Nenapadám tě," zašeptal Jamie, "jen si myslím, že je nutné nazývat věci správnými jmény, abysme jednou nebyli překvapený. To, co se stalo v té bance, budou všichni vidět jako loupežný ozbrojený přepadení, a ne slavný čin na podporu krvácejícího Jihu."

"Schází ti noblesa, která by tě nad tohle povznesla, a dala ti pro naše jednání správný rozměr."

"Noblesa, kterou se oháníš, tě povznese leda tři stopy nad zem se smyčkou utaženou kolem krku."

Tom a Orie natočili koně proti Jamiemu a vztek jim sálal z očí. Hleděli na sebe v tichu rušeném jen šepotem větru v trávě a keříčkách pelyňku.

"Ty nás nenávidíš," přerušil nakonec ticho Orie. "Ale proč, řekni nám proč? Dva roky spolu na ústupu skrz Georgii. Rok harcujem na vlastní výpravě, a ty teď..."

"Nenávist je velký slovo, ale ty velký slova miluješ a potřebuješ. O to se přeme. Vidíš svět v jiných barvách než ostatní..."

"Jo, ostatní," usrkl Tom. Spustil ruku k pasu a když ji plynulým pohybem zvedl před sebe, měl jeho kolt už natažený kohoutek. Mířil Jamiemu bez zachvění mezi oči. "Tvoje provokování má jen jeden smysl. Zradu! Řek bych, že nás hodláš prodat a vykoupit tak svou prašivou kůži, co?"

"Ostatní," pokračoval dál Jamie a nebral oko smrti namířené do jeho tváře na vědomí, "berou věci takové jaké jsou. Nazývají je pravými jmény, a podle toho s nimi zachází. A na tuhle skutečnost můžeme doplatit. Možná, že za padesát let, až se budou vyprávět pohádky o velké válce Jihu proti Severu, bude přepadení banky velkým činem, a ne pouhou loupeží."

"Vždyť to říkám," vykřikl Tom. "Tohle je řeč pro porotu, a ne pro kámoše, se kterými žiješ tak dlouho."

"Nemyslím, Tome, že nás chce prodat," pronesl Orie a pomalu, dívaje se Jamiemu do tváře, položil levou dlaň na Tomovu pravici a tlačil ji dolů. "Vím, co nám chce říci, ale nikdy na to nepřistoupím," a na ironicky zvednuté obočí Jamieho dodal. "Nehodlám si totiž ničit vlastní legendu, kterou jsem si stvořil."

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Darebáci.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.