W.Y. Rabbit

S Á M  S E

N E V R A C E J !

Obsah

1

2

3

4

5

6

7

8

9

10

11

12

13

14

15

16

17

W.Y.Rabbit

SÁM SE NEVRACEJ !

vydal v roce 2013

JONATHAN LIVINGSTON, S.R.O.

Domažlická 1, 13000 Praha 3

© Vladimír Zajíc, Hradec Králové srpen 1999

ePUB ISBN 978-80-87835-02-9

mobi ISBN 978-80-87835-03-6

1

Na táhlém, pozvolna se zvedajícím návrší, asi třicet mil jihovýchodně od mexického města Nogales, ležel na břiše muž. Ležel v okrovém prachu s načervenalými hrudkami tvrdě spečené hlíny mezi zakrslým akátím, prorostlým modravě zbarvenými proutky s šedavými trny a u očí přidržoval vojenský dalekohled. Dalekohled byl už postarší. Pamatoval válku Severu proti Jihu, ve které jej otec muže ležícího v sonorském prachu používal na straně Dixie. Hojně oprýskaná barva z těla dlouhého skla odhalovala lesklý kov, takže jej muž obalil kusem hadru. Nechtěl, aby náhodně odražený sluneční paprsek přeletěl údolí a upozornil nějaké bystré oči mexických federales. Sonora sama o sobě je dost drsná a tvrdá krajina a nebylo zapotřebí na sebe přivolávat nežádoucí pozornost.

Muž sledoval těžce supící vojenský vlak. Hytláky s koňmi, plošiny s ukotvenými děly a pyramidami beden křížem krážem převázaných provazy. Pozoroval federales přecházející po střechách vagonů v pestrých, bílozelených uniformách s červenými nášivkami. Stejné barvy se skvěly i na mexických praporech, které se třepotaly na dvou žerdích vetknutých do čela lokomotivy.

Pod nimi, na traverze radlice, seděli dva vojáci s puškami v náručí. Vlak najížděl zatáčkou o velkém poloměru z roviny plání do zářezu ve svahu návrší. Trochu vyššího návrší, než na jakém ležel muž. Mezi zvednutými liniemi země se kromě náspu s kolejemi kroutilo řečiště vyschlého arroyas zaplněné balvany a navátými závějemi okrově prachového písku. Z otřískaného pullmanova vagonu, zařazeného asi ve třetině hadího těla ze dřeva a železa, vyšel důstojník. Opřel se o zábradlí plošiny a rozhlížel se po krajině. Náhle otočil důstojnickou čepici, hojně zdobenou zlatem, štítkem dozadu, z brašny po boku vyňal dalekohled a zvedl jej k očím. Muž okamžitě spustil svůj, ještě víc vtiskl dlouhé tělo do země, a obličej složil na hřbety zkřížených dlaní.

Čekal až možné nebezpečí odhalení pomine a jeho mysl zatím letěla zpět. Zpět na sever přes tisíc mil, až do farmy ležící na hranicích Arizony a Utahu poblíž městečka Colorado City. Mysl doletěla zpět do okamžiku kdy farmář Faircrow, tvář vroubenou šedými licousy, udeřil pěstí do stolu a vášnivě zvolal: "Bez něj se nevracej! Rozumíš? Jediné, co chceme, co potřebujeme je to, aby náš chlapec přišel domů." Muž se díval se do Faircrowových nasupených očí a varoval se sklouznout pohledem na houpající se levý, prázdný rukáv šedé uniformy Konfederace, rukáv přehnutý v půli a přišpendlený k nárameníku kusem drátu.

"Potřebujeme ho, vždyť víš," ozvala se farmářova žena oči sklopené na stůl, kde se její ruce zaměstnávaly zcela zbytečným posouváním plecháčků naplněných hustou černou kávou. "Přiveď ho. Vrať mi synka domů!"

"Jen on dá našemu životu smysl," zas hřměl Faircrowův hlas pod nízkým stropem. "Jenom, když se Alcott vrátí domů, můžeme spravedlivě uspořádat, spravedlivě podělit, prostě..." a pak jej zradilo hrdlo stažené zármutkem a obavami.

Muž si pomyslel, jak jsou farmářova slova, ba víc, jak je farmářovo uvažování nespravedlivé, ba až sprosté k sourozencům Alcotta, kteří seděli kolem stolu. Alcott. Ach jo, Alcott. Už je to tři roky, co zmizel po velké rvačce na sobotní tancovačce, rvačce, po níž zůstal McCoyův syn odkázán na berle. Jediné, co se o Alcottovi za tři roky vědělo, byl pomačkaný dopis, který dorazil na farmu před měsícem. Bůhví jakými cestami a jak dlouho putoval na poštovní úřad do Colorado City z Magdaleny, městečka ležícího kdesi v mexické Sonoře.

"Pamatuj, sám se navracej!" zněl ještě dlouho v mužových uší vzteklý výkřik Faircrowa, i když farma byla už kolik dnů a nocí zapadlá v čase cesty. Supění a dusání vlaku se začalo vzdalovat a tak se muž odvážil lehce nadzvednout hlavu. Před ním defilovala poslední plošina s dělem, na jejímž okraji klátilo ve vzduchu nohama pár vojáků v rozepnutých uniformách. Pozvedl dalekohled, zamířil podél vlaku na pullmanův vůz, ale důstojník už zmizel. Ve vyschlém korytě řeky nasedali tři vojáci na koně. Zapřeli do třmenů štíhlé žerdě kopí, na jejichž vrcholcích se třepetaly trojúhelníkové zástavy v zelené a bílé a rozjeli se za vzdalujícím vlakem. Muž zamířil skla do pláně a přitáhl si roztaženou řadu jezdců. Vojenská uzavírka jezdecké kolony doprovázející vlak konečně vyklízela pozice. Stejně jako vlak směřovala na západ kde se v dálce, chvějivě rozmazané horkým vzduchem, strměly obrysy mohutného průsmyku v temně šedém masivu pohoří.

Muž ještě chvíli ležel na zemi a pečlivě zkoumal krajinu před sebou. Křoviska. Agávové houštiny. Okrový prach. A skrze něj se prodírající hřbety červenavé hlíny. Až na pár teček mrchožroutů, kroužících hluboko ve světlém azuru, jevila se krajina prázdná. Ach jo, vypadala přesně tak, jak hlásal nápis vyvedený oprýskanou barvou na kusu zvětralého prkna, přibitého na jilmu u hranice v Nogales: "ENTRANCE TO HELL - GET BACK IF YOU CAN!" Muž vstal, oprášil kazajku a džínsy, uložil dalekohled do sedlové brašny, a pak navedl strakáče s těžkou hlavou do vyschlého koryta. Tam někde daleko před ním, ve žhavě se tetelícím vzduchu, leželo neznámé městečko Magdalena.

Muž a strakáč se pohybovali pustinou Sonory volným krokem. Nezůčastněnému pozorovateli se mohlo zdát, že muž usnul. Hlava svěšená na prsa se volně kolébala do rytmu koňských kroků, ale kdo by mohl nahlédnout do stínu vrhaného krempou klobouku překvapeně by zjistil, že mužovi oči se lesknou, a každých pár minut kloužou zprava do leva, jak propátrávají horizont. Pohupuje se v sedle uvažoval, proč se skryl před vojenským vlakem, ale kromě vrozené nechuti k uniformám a instinktu potvrzeném lety, že neviděn vidí víc, nepřišel na nic konkrétního. Nic zvláštního, nač si dát pozor, neobjevil ani ve Phoenixu, kde navštívil vydavatelství místního Morning Post a listováním ve starých archivních číslech se snažil zjistit nějaké informace o španělsky mluvícím sousedu Unie. Potřeboval se dozvědět co nejvíc, protože hledat v Sonoře vychladou stopu chlápka jménem Alcott, bylo podobno hledání vody v pustinách Llana Estacada.

Po pravdě řečeno, jak v duchu porovnával vyčtené informace, si myslel, že by ho v Mexiku nemusely zrovna potkat velké potíže. Když v červnu roku 1867 ukončila popravčí salva v Querátaro život Maxmiliána Habsburského, který se pokusil usurpovat Mexiko a Benito Juárez García vyhlásil republiku, země na jih od Rio Grande či po mexikánsku na jih od Rio Bravo del Norte, se začala uklidňovat. Deset let po Juárezovi se stal prezidentem Porfirio Díaz. Teď se psal rok 1880 a Díaz pilně podporoval stavby železnic a pro těžbu mexické ropy získal americký kapitál. Sečteno a podtrženo, gringos by zde měli být vítáni. Jistě, v novějších číslech Morning Post byly zprávy o krvavých vzpourách peonů, narůstajícím počtu tlup banditů a stále víc a víc bující korupci úředníků, ale tím se muž nijak zvlášť netrápil. Ani nesrozumitelnou poznámkou o nečekaně se vynořujících zvěstech, že Iturbide nezemřel, což prý v některých provinciích vyvolává nepokoje. To všechno patřilo k běžnému stylu ne vždy jistého života na polocivilizovaném západě. Nakonec, povzdechl si, i ve zcela civilizované Unii, aspoň podle novin, nedávno vypukla v Lincolnu válka o pastviny, a všude se psalo o Billy Kidovi, Patu Garettovi, Chisumovi, Dave Rudabaughovi a dalších.

Slunce se přesunulo rozpáleným azurem a natáhlo daleko do strany stín koně s jezdcem. Muž pobídl strakáče do klusu, protože na horizontu začala vystupovat nízká rozlehlá skvrna nějakých bělavých stavení. Doufal, že je to městečko s útulnou posadou nebo aspoň cantinou, protože jestli po něčem po týdnu stráveném v okrovém prachu toužil, tak to byla koupel. Ano, dlouhá koupel, povzdychl si muž, a ještě talíř horkých tortillas vrchovatě naplněných fazolemi v chilli omáčce. Stín jezdce se protáhl ještě víc a když se jeho obrysy začaly rozostřovat, strakáče zastavila prudce přitažená uzda. Muž přerušovaně vypouštěl vzduch mezi našpulenými rty. Ne, to bělavé na obzoru nebylo městečko, ale rozlehlá hacienda obehnaná, jak ve zdejším kraji bývá zvykem, vysokou zdí. Viděl mihotání světel, tence slyšel hudbu, a na podvečerní obloze se odrážela narudlá záře vysílaná zprostředka bílých zdí. Nejspíš mají fiestu, uvažoval. Rožní býka, tancují, a... Ale tím líp, tohle je čas, kdy by měli být naladěni přijmout hosta.

Přesto, než pobídl podpatky strakáče vpřed, uvolnil poutko na úderníku koltu .44, vytáhl jej z pouzdra a roztočil bubínek. Žádný prach, uspokojil se, neboť uslyšel čisté jasné cvakání přetáčejících se komor, ve kterých se měděně leskla dna patron se zápalnicemi. Sundal rukavici a lehce přejel dlaní po niklované šestihranné hlavni, do které byl vyleptán nápis Frontier six shooter. Mělce propadlá písmenka se slepecky otiskovala do bříška zvolna se sunoucího ukazováčku a muž pocítil, jak do něj vstupuje klid a rozvaha. Nikdy nezapomněl na okamžik, kdy mu otec kolt, spolu s krabicemi patron, vtiskl do dlaně a přikázal: "Nevracej se domů, Kane, dokud se nenaučíš trefit oblázek z dvaceti metrů." Naučil se to rychle, protože kromě skvělého Frontiéra .44 dostal jen bochníček chleba a houni. Když se za tři neděle vrátil domů, měl sice potrhané šaty, ale přes rameno nesl hůl, na které se pohupovalo pět králíků s šedými hřbety. Pak zbývalo se jen naučit, jak kolt dostat rychle z pouzdra. To se otci už tolik nelíbilo. Pohlížel na Kanea zpod svraštěného obočí, a nesouhlasně mlčel.

Rok dohnal druhý pak další a další a i když Kane nepatřil k střelcům rychlého tasení, patřil k těm, kteří znali dvě zásadní a důležité věci. Důležité pro život i pro smrt. Věděl jak chutná olovo ve vlastním mase, jak mlaskne kulka vnikající do těla, a především věděl něco o vůli a přemáhání, když člověk mačká spoušť s vědomím, že chce či musí zabít člověka, který stojí proti němu. Zatím vždycky střílel na chlapy, které dostala občanská válka na kolena v tom smyslu, že už nebyli schopni normálně žít a tak táhli zemí s přesvědčením, že jedině násilím se dostanou k jídlu a ženským. Ještě dlouho se zpocený budíval ze sna, který mu na oční víčka promítal okamžik smrti prvního muže. I teď si dokázal vybavit zpomalenou představu hrůzné chvíle, kdy uslyšel náraz kulky, kterou vypálil, a dozadu prohnutý muž se vznesl orvanými podpatky jezdeckých bot nad zem. Ještě pořád pod víčky viděl jak otrhanec letěl až narazil zády na příborník. Na vrcholku se zakymácel džbán se sušenými bylinami. Zakymácel, ale udržel rovnováhu. Ale jen na chvíli, než tupý náraz mužovy hlavy do spodních dvířek, jak sklouzl zády po příborníku, donutil džbán, aby se znova nachýlil a začal padat dolů. Chtěl džbán zachytit. Věděl, že by jej dokázal zachytit, kdyby se mu podařilo odlepit nohy od země. Marně. Hnědá kamenina se s třeskem rozletěla, a pokropila na zemi ležící otrhancovo tělo žlutými, zelenými a fialovými stříkanci uschlých květů bylin loňského léta.

Jak to ale přesně začalo, si vybavit nedokázal. Jen tu vteřinu prozření, kdy otrhanec, který vtrhl na jejich farmu, z ničehož nic pozvedl krátkou jezdeckou karabinu a smýkl zívajícím černým ústím směrem k otcově hrudi. Pak už jen viděl sevřené čelisti a ukazovák pravičky, kostnatý bílý ukazovák pravičky, který přetláčel spoušť. Tehdy pochopil, co se děje. Vystoupil zpoza závěsu oddělujícího kuchyni od místa ke spaní, jezdecká karabina škubla jeho směrem, ale to už v dlani levice ucítil ořechovou pažbu .44. Pak už jen pozoroval sám sebe jak jeho ruka stoupá vzhůru a ukazuje kroužkem ústí na otrhancovu hrudní kost. Pozoroval se a uvědomoval si, že jeho ukazováček zmáčkne spoušť Frontiéru dřív, než bělostný ukazovák otrhance dotlačí spoušť karabiny k výstřelu. Burácení Kaneovi .44 splynulo s výstřelem karabiny, která neškodně vypálila do stropu. Otrhanec ležel před příborníkem a překvapeně zíral na Kanea. Pokusil se pozvednout hlavu, snad aby uviděl na ránu vyrvanou v hrudním koši, ale do úst mu vrkla krev, zaplavila bradu a zvolna stékala dolů na šátek.

O nějaký čas později umřel mezi zelenými řádky tuřínu další muž a Kane se přes týden potácel v horečce ze zanícených ran po kulkách. Když o něco později poslal v souboji k zemi dalšího chlápka, začal si Kane uvědomovat jak stačí málo, aby jeho srdce okoralo. Od té chvíle se snažil pohybovat na území rovnováhy, aby se vyvaroval situací, které by ho nutně dovedly k okamžiku, že bude muset sáhnout po zbrani a vypálit na lidskou bytost. Na druhou stranu se dál cvičil ve střelbě a nedovolil myšlenkám ani stín pochybnosti, že kdyby k tomu došlo, kdyby to byla nutnost, jako tenkrát, poprvé, že by znova nedokázal bez váhání vystřelit.

Nechal revolver vklouznout zpět do pouzdra a zajistil jej poutkem, protože hacienda byla už blízko a noc začínala rezonovat melodií vzrušivého fandanga. Dojel k oblouku brány do haciendy, k oblouku z otesaného kamene, vyplněném vraty z pevných fošen, pobitých hustě hřeby. Vyklonil se ze sedla a několikrát udeřil pěstí do dřeva.

2

Nic, jen fandango v drnčení kytarových strun nabíralo obrátky. Znova se vyklonil v sedle, když se v mohutných veřejích brány otevřelo malé okénko.

"Buenas noches, seňor," prohodil vyčkávavě stín tváře v okénku.

Kane ťukl prsteníčkem do krempy stetsonu a oslovil zadrhávající španělštinou temný obličej za okénkem. "Bylo by troufalé očekávat, že poskytnete pohostinství osamělému jezdci?"

Oči v snědém obličeji prozkoumávaly temnou pláň za Kaneovými zády, aby muž nakonec usykl "Uno por favor, hombre," a zmizel se zaklapnutím okénka.

Kane donutil strákáče ucouvnout od brány, když se na hřebenu zdi nad ní objevila silueta muže s puškou v ruce. Chvíle se rozhlížela, a pak máchla rukou. Ozvalo se drhnutí dřeva vysouvané klády závory, a pak se polovina vrat tiše zhoupla v naolejovaných čepech. Kane pobídl koně a projel pod obloukem do patia haciendy, kde plála vysoká hranice, nad kterou se otáčel temný tvar.

Dlouhá zakroucená vůně rožnícího se masa mu projela chřípím. Fandango vrcholilo ve stále zrychlujícím rytmu a Kane uviděl míhající se, bohatě zdobené zvonové sukně tanečnic, které vířily patiem. Díval se na tanec a vzpomněl na domov, kde se o sobotní noci sejdou mládenci, vysadí dvoje vrata od stodoly, rozvěsí petrolejky na drát, a banjo a kytara a housličky spustí hilly billy. Tady se ale netančilo na vratech od stodoly. Tady podpatky dámských střevíčků a jezdeckých bot vyklepávaly vzrušení do plochy patia dlážděného temně červenými, čtvercovými cihlami. Trubky zavřískly závěrečné sólo a plameny hranice se zlatě zaleskly na korpusech pozdvižených jak monstrance při mši, při mši sloužené vášnivému životu a radosti. Vířící rej se zastavil a Kane najednou mezi pestrými květy šatů uviděl nejen bílé košile zastrčené do černých kalhot obtočených kolem pasu širokými šerpami, ale i zelenobílé uniformy mexických federales. Zvedl oči, a na zdi obklopující haciendu objevil několik stínů strážců. Chvíli tenhle fakt přemílal, za zády ještě stále zívající vrata vedoucí do okrové pustiny, ale nakonec se s pokrčením ramen svezl ze sedla. Otočil se k muži, který ho beze slova pozoroval černýma, hlubokýma očima.

"Gracias. Vřelé díky. Jsem týden na cestě a uvítal bych, kdybych mohl svou kůži namočit do vody, zbavit šaty prachu, a teplé jídlo by udělalo dobře tělu i duši."

Muž s černýma očima luskl prsty a vrata haciendy se zabouchla. Pak vykročil podél zdi k nízké budově zářící žlutými obdélníky oken do padajícího sametu noci, zdánlivě se nestaraje, jestli se Kane drží za ním. Z hloučku na dláždění vyletěl drsný hluboký hlas. "Kdo to přijel, Ruisi?"

"To je seňor Vega," usykl Ruis s černýma očima. "Hildago Vega. Patří mu to tady. Nejen tady, ale hodný velký kus kolem."

"Slyšíš, Ruisi, kdo to přijel," dožadoval se hlas odpovědi, a jako by znal manýry svých lidí, vykročil směrem k nim. Za ním se pohnul hlouček mužů a žen s vysokými orosenými sklenicemi v rukou, až si Kane olízl suché rty. Jelikož přicházely ženy upustil od americké zvyklosti cvrnknout na pozdrav do krempy klobouku. Sňal jej s graciézním úklonem pokaženým leda tím, že se z dýnka zvedl obláček okrového prachu.

"Kane, seňore..." a nedopověděl, i když Ruis syčel "Don Vega. Hildago Vega."

"Vega," představil se štíhlý muž s drsným, hlubokým hlasem, ale otevřeným, upřímným pohledem.

Seňore Vega, přijměte moji omluvu, pokud vás ruším. Jsem už dlouho na cestě a tak jsem si povolil požádat o pohostinství noclehu, koupele a jídla."

"To je gringo!" nenávistně vyplivl poručík od federales a prodral se vpřed. Nastalo ztišení, o kterém však nebylo možno říci, zda je opovržením náležejícím gringovi, nebo neslušnému tónu poručíka.

Ach jo, pomyslel si Kane, ach jo. Nakonec ale rozevřel ústa do úsměvu. "Ano, jak říkáte tady u vás, gringo. Jen jsem měl dojem, že prezident Díaz vítá v těchto časech gringy s otevřenou náručí."

"Je to tak," pousmál se Vega. "Zajisté, pokud jste obchodník, tak u nás určitě naleznete dveře dokořán. A když už jsme na to narazili, jste, seňore Kane, obchodník?"

"Ne. Jenom projíždím dolů, do Magdaleny."

"Zajímavé," protáhle zdůraznil Vega, když si se společníky vyměnil významné pohledy. "A mohl byste nám sdělit, co hodláte v Magdaleně dělat?"

Kane si pozorně prohlédl napjaté obličeje přítomných, a nakonec se rozhodl k polovičaté odpovědi. "Je to velmi osobní záležitost. V Magdaleně se nejspíše vyskytuje muž, se kterým se nutně musím setkat."

"Je mi líto, ale musím vám odporovat. Zdá se, že vaše záležitost asi nebude jenom osobní, i když vám se tak může jevit."

"A to říkám kdo?"

"Já, seňore Kane. Já to nejen říkám, ale velmi důrazně tvrdím," ztlumil poněkud svůj drsný hlas Vega. "Kolem Magdaleny až k Rio Sonora se dějí nepěkné věci. Skoro by se dalo říci, že tam právě probíhá válka s bandoleros. Sice poněkud neuspěšná válka, že Garcio," obrátil se na poručíka který zrudnul vzteky, "ale přesto válka."

Kane si jej zamyšleně prohlížel, ale zdálo se, že hildago má jen ty nejlepší úmysly. K čertu, řekl si, možná, že je opravdu má. "Možná, že když se s námi rozdělíte o své osobní záležitosti, ulehčí to vašim ramenům. Ne," dodal, když Kane zvedl prudce hlavu, "teď ne, ale možná později."

Kane si promnul husté tmavé vousy a hleděl do dlaně, jako by mu setřelý prach a sůl z potu mohly poskytnout odpověď. "Možná, možná máte pravdu," a podíval se hildagovi pozorně do očí. "Nakonec, vzato do všech důsledků, není mi nic do vašich válek, a nalezení onoho muže lze do jisté míry považovat za obchod."

"A má ten muž nějaké jméno?"

"Jo, to tedy má. Pokřtili ho Alcott."

A bylo to. Kane cítil, že na tohle čekali a zároveň doufali, že uslyší něco jiného. Probůh, ten tady musí vyvádět, když pouhý zvuk jeho jména vyvolal takovou reakci. I z hildaga, jako by na chvíli spadla vznešenost, když nasupil nad jménem Alcott oči.

"Alcott," zasyčel poručík García a položil pravici na jílec šavle. "Alcott je váš compaňero!"

"Alcott," ušklíbl se mu do očí Kane, "není žádný můj compaňero. A vůbec, kdo ví, zda oba mluvíme o stejném Alcottovi."

"Seňorové, prosím, prosím. Tohle je vážná věc. Je Alcott, kterého máte najít," obrátil se Vega naléhavě ke Kaneovi a vycenil zuby, "vysoký, štíhlý muž s dlouhými světležlutými vlasy až na ramena a s andělským obličejem?"

"Světlé vlasy to sedí, ale jinak ne. Býval menší než já, zavalitější, a do anděla měl právě tak daleko, jako je od bran nebeských po ty pekelné."

"Je to on! Je to určitě on!," vyvřískl poručík. "Víte, jak mu říkáme? El Rubio diablo, Plavovlasý ďábel! A to bych měl ještě ďábla žádat o pardon, že zneužívám jeho slušné jméno."

"Tři roky jsem Alcotta neviděl," odtušil Kane směrem k hildagovi, a vyhoupl se na strakáče. "Možná mohl vyrůst, možná. Možná, že dopustil, aby v něm propuklo cosi, kvůli čemu musel utéci od rodiny. Mohu vás jen ujistit, že kdyby po něm zoufale netoužil jeho otec, nijak bych nestál o to se s ním potkat. To ovšem vás nemusí nijak zajímat. Zdá se, že bude nejlepší, když teď odjedu. Vaya con dios."

"Nikam nejezděte," zarazil ho Vega. ,,Kdo jednou vstoupí s prosbou pod mou střechu nebude nikdy odmítnut. Navíc, zdá se, vyhlížíte daleko překvapeněji než my." Jo, pomyslel Kane, překvapen jsem. To tedy ano, ale míň, než tušíte. Darebák, který nechodí rovnými cestami, zůstane vždycky darebákem. A když se naučí zneužívat své andělské tváře tak, že i vlastní otec a matka uvěří v jeho čistotu jak v pero z křídla archanděla Gabriela, byť za ním zůstávají slzy a krev, nelze jej nazvat jinak, než vyvrhelem. Nikdy jsem neměl přistoupit na to, že ho půjdu hledat.

"Ruisi, postarej se, ať seňor Kane dostanete oč požádá. Mně osobně bude ctí, když se k nám později připojíte. Má drahá choť," máchl rukou za sebe don Vega, ,,dnes slaví narozeniny."

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Sám se nevracej!.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.