W.Y. Rabbit

STARÁ PARÁDA

W.Y.Rabbit

STARÁ PARÁDA

vydal v roce 2013

JONATHAN LIVINGSTON, S.R.O.

Domažlická 1, 13000 Praha 3

© Vladimír Zajíc, Hradec Králové srpen 1999

epub ISBN 978-80-87835-04-3

mobi ISBN 978-80-87835-05-0

Prolog

Do texaského pohraničního městečka Denison, ležícího na Shawneeské dobytčí stezce, přijel dostavník. Poněkud zvláštní dostavník. Střídali se na něm vozkové a ozbrojený doprovod na kozlíku, ale cestující, dva pány v tmavých oblecích a buřinkách, nestřídal nikdo. Dostavník, který vyjel před čtrnácti dny z texaského přístavu Galveston a směřoval do železniční stanice Newton v Kansasu, navíc doprovázela vojenská eskorta. Ta se střídala po pár dnech také.

Koho nebo co dostavník přes tři státy Unie veze, nebylo sice přesně známo, ale eskorta, dusající ve vlečce prachu zvedaného vysokými koly, vzbuzovala v mnoha mužích celkem jasné představy. Zkoumali přimhouřenýma očima kavalkádu, aby nakonec mávli s povzdechem dlaní, neboť počet namodralých hlavní jezdeckých karabin zaplašil třpyt možného zlata ukrytého v nitru dostavníku.

V Denisonu očekával dostavník šerif Keith Yong z oklahomského Duranta. Měl jej bezpečně provézt až do Ardmore City ležícím na Chilshomské stezce, která dál směřovala přes Wichitu do Newtonu. Šerif byl vybrán pro své znalosti kraje kolem Washita River, která dvacet mil před vtokem do hraniční Red River roztrhala uzemí tisíci krátkými kaňony, slepými rameny, a mokřisky, následky to každoročních jarních tání.

Dostavník s šerifem Yongem a eskortou sice bez potíží dorazil do Duranta, ale tady nastaly komplikace. Na poručíka modrokabátníků čekal jezdec z depeší, že má neprodleně vyrazit i s odílem na Muskogee, neboť nad územím čerokézů stoupají kouřové signály a shořelo několik rančů. Buřinky z dostavníku se marně pokušely přemluvit poručíka kavalerie, že jejich úkol je přednější. Dostalo se jim jen důrazného ponaučení, že doprovod jezdectva byl a je pouze laskavostí vlády Unie vzhledem ke stavbě transkontinentální železnice.

Zatím se dostavník hlídaný v přepřahací stanici stal, jak také jinak, předmětem mnohých debat v saloonu v Durantu. Druhý den ráno buřinky rozhodly, že čas je neúprosný a musí se jet dál. Šerif Keith Yong, který věděl co je v truhle na podlaze dostavníku, marně poukazoval na to, že název Drsná Oklahoma není nálepka pro obveselení. Buřinky měly doporučení od vlády pro spolupráci s úřady, a tak dostavník s šerifem a jedním strážcem vyjel směrem na Tishomingo.

Jaro roku 1869 bylo v Oklahomě chladné. Po ránu tráva na pláních jiskřila jinovatkou, která mizela, až když se slunce vyhouplo hodný kus nad obzor. Pak ale, jako by si chtělo vynahradit mrazivé probuzení, začalo slunce měděně pálit a spékalo prach cest do krust. Krusty praskaly pod kopyty koní a obručemi kol a zvedající se prapor prachu dlouho značkoval každý pohyb krajinou. Duben se nachyloval ke konci a do 10. května, kdy v Promontory v Utahu měla vypuknout slavná Svatba železnic, scházelo osmnáct dnů.

Dvacet mil za Durantem probíhala cesta hlubokým úvozem se strmými hlinitými svahy zakončenými převisy. Pár desítek stop před koncem úvozu se toho dne dopoledne připravovali dva muži. Široce rozkročeni na vrcholku jednoho svahu se oháněli sochorem s dlátovitým koncem a šroubovitým rýčem. O hodinu později stáli nad úzkou šachtou. Soustředěně do ní hleděli a kontrolovali, zda na něco nezapomněli.

Muž s brunátným obličejem si zaclonil oči. „Už se blíží k vjezdu. Počítám, že za dvacet minut je tady máme.“

„Fajn,“ odtušil plavovlasý chlapík s šedýma očima. „Právě čas na cigáro,“ a začal do vykopané jámy hrnout hlínu. „Dávej pozor,“ vyštěkl o chvíli později na brunátného muže, který hlínu tvrdě udusával. „Tohle není pro nás, ale pro ně.“

„Nonono, aby sis nenalámal do džínsů. Koukej padat na druhou stranu.“

„Ty jsi přece loco, Jarede, ani nevíš, s čím si zahráváš. Nezapomeň, že až škrtneš, máš jen třicet vteřin, abys zapad tamhle za ten šutrák.“ Blonďák se vyhoupl do sedla hnědáka s narudlým chřípím a než ho pobídl ještě dodal: „Jestli z toho chcem vyváznout, tak za náma nesmí zůstat žádná mrtvola. To je nutnost, Jarede. Jak znám Keitha, tak jestli někdo zařve, budou nám všechny státy moc malý na to, abysme se schovali.“

„Ty se fakt, Brette, jednou zesereš z toho, jak pořád chceš hrát podle nějakých pravidel. Ale buď bez obav,“ rychle dodal Jared, když viděl, že plavovlasý chlapík otáčí hnědáka. „Bude to, jak jsme si řekli.“

Dostavník se hnal vyježděnými kolejemi úvozem. Šerif a strážce přejížděli očima hrany strmící kolem nich. Vozka práskal bičem nad hřbety spřežení a zatáčky na ještě vlhké hlíně dna úvozu bral smykem, jak přišlapoval třmen pákové brzdy. Buřinky se držely postranic oken a hlavy jim poskakovaly tak, až měly strach, že přijdou o zuby.

Do dusotu koní a skřípání dostavníku rozléhajících se úvozem, přibyl nový zvuk. Vpředu vpravo zazněl tlumený výbuch. Bok srázu se nadul a pak vyvrhl dlouhý splaz hlíny, jílu, a kamení, který se rozlil na cestě. První pár koní vletěl do dvoustopové hromady mazlavé hmoty a zakolísal. Vyděšená zvířata sklonila hlavy, poklesla do kolen a opratě je už nezvedly. Druhý pár koní s děsným zařičením padl na bok a třetí se přes ně přehnal za pleskání urvaných kožených postrojů, protože dostavník, který plnou rychlostí vjel do překážky, se trhem zarazil. Zadní kola na několik vteřin trčela vzhůru, a pak se celý vůz překotil za praskotu tříštícího se dřeva na bok.

Muži na kozlíku byli vystřeleni vpřed do změti koňských těl. Jedna buřinka vypadla na cestu. Držela si nohu pod kolenem a se zakloněnou hlavou cenila zuby do nebe, jak řvala bolestí. Druhá zůstala kdesi v rozkřápnutém dostavníku.

Vozka se zoufalýma očima uhýbal šílejícím kopytům čtyř koní propletených na hromadě hlíny a vztekle klel do jejich ržání. Šerif klečel, opíraje se o dlaně, a omámeně potřásal skloněnou hlavou.

Ozbrojený strážce, kterému se podařilo seskočit stranou z převracejícího se dostavníku, klečel při levé straně úvozu. V pokrčených rukou svíral sedmirannou vojenskou spencerovku ráže padesát. Vůbec nebral na vědomí ryk a zmatek kolem sebe. Přimhouřenýma očima projížděl hrany úvozu, a když na pravé straně, za šedomodrým balvanem zahlédl nějaký pohyb, vylétla mu puška k rameni. Ustálil zářez mušky na horizontu kamenu, zvolna vydechl nosem, a čekal.

Zas se cosi mihlo. Jemně potáhnul spoušť. Těžká puška zaburácela a z kamene se vznesl gejzír ostré tříště. Rychle palcem natáhl kohoutek. Jak se přitom se odklonil od stěny srázu do cesty, cosi jej švihlo do pravého předloktí. Udiveně se zahleděl na spencerovku, která mu ztěžkla v dlaních a začala padat na zem, a teprve tehdy uslyšel ostré prásknutí winchestrovky šestašedesátky.

Výstřely probraly Keitha Yonga. Jeho puška ležela kdesi ve změti dřeva, řemení a koní, a tak vyskočil a hnal se po strážcově spencerovce. Už se skláněl, už po ní natahoval ruku, když znovu třeskla winchestrovka. Kulka udeřila do pažby pušky poblíž zámku, vyrvala dlouhou třísku a odječela kamsi do úvozu.

„Šerife, máme vás na mušce, tak klid a ruce pěkně nahoru!“ ozvalo se seshora.

Keith se zarazil, ale ať se díval, jak chtěl, nikoho nezahlédl. Chvilku váhal, a pak, zrovna když zvedl nohu k nakročení vpřed, zaburácel další výstřel. Tentokrát kulka přiletěla zprava a zaryla se do země asi stopu před šerifem. Uslyšel klapot kopyt, a když zvedl oči, uviděl přijíždět muže na hnědákovi. Muž měl dlouhý šedý plášť proti prachu upnutý až ke krku. Obličej mu kryl šátek vytažený přes nos až pod oči. Winchestrovku měl opřenou pažbou o pravé stehno, ale šerif dobře viděl, že stačí málo, aby začala chrlit oheň.

Díval se, jak muž přijíždí, a pak zavolal: „Myslíte si, že vám tohle, zrovna tohle a v mým okrese projde?“

Muž neodpověděl, ale jak přijížděl blíž, zvolna skláněl hlaveň pušky.

„Oklahoma sice překousne hodně, ale za tohle se na vás vrhne i armáda,“ zavolal šerif znovu, a když se nedočkal odpovědi, vykročil jezdci naproti.

Napřed Keith Yong uviděl u balvanu na horní pravé straně úvozu obláček dýmu, načež vprostřed hrudi ucítil náraz a ohnivé pálení. Výstřel k němu ale dolehl až v okamžiku, když dopadal zády do prachu cesty.

„Néééé! Ty zkurvysynu nééé! Tohle přece né,“ zařval muž na hnědákovi. Kůň kopnutý do žeber se vzepjal, vyletěl, ale hned nato se mu do koutků tlamy zařízla uzda a muž s šedýma očima seskočil ze sedla a poklekl u šerifa.

Keith měl zavřené oči a trhaně dýchal skrz zaťaté zuby. Spolu s dechem mu mezi zuby začaly prosakovat růžové nitky krve. Maskovaný muž natáhl dlaň, ale vtom si uvědomil střelce, který seděl a držel si zraněné předloktí. Vstal, uchopil jej límec kazajky a postavil na nohy. Vytáhl mu z pouzdra revolver, načež je výmluvně postrčil zpět po cestě tam, kde stále skučela buřinka s přeraženou nohou.

Otočil se na vozku, který stále zíral vyděšenýma očima na koně. Zabodl mu hlaveň pušky do žaludku, ale když si všiml, že nemá opasek se zbraní, hnal jej za střelcem. Vrátil se k šerifovi. Ten už měl otevřené oči, ale hleděl jimi kamsi daleko do nebe. Do průzračného blankytného nebe.

„Keithe, ne! Prosím tě ne! Vydrž. Tohle jsem nechtěl! Takhle to být nemělo. Keithe! Keithe!“

Šerif pohnul očima za hlasem, ale jestli něco viděl, tak možná stín, neboť pohled měl stále zaostřený kamsi do nebeské klenby.

„Keithe, probůh, Keithe, slyšíš mě?“ skučel Brett a šedé oči mu vlhly a vlhly, takže musel rychle zamrkat. Popotáhl nosem.

„Keithe, prosím tě, vydrž, hned tě odvezu!“

Šerif rozevřel tuhnoucí čelisti. Růžové nitky se změnily v čůrky stále temnější a temnější rudé, a Yong, usmívaje se, s očima vbodnutýma do přicházejícího nekonečna, s námahou zachrčel do vybublávající krve: „Brette, kámo, to je dobře, že ....“, a pak mu hlava klesla na bok.

Brett Hammer klečel nad zhrouceným tělem přítele. Slzy mu promáčely okraj šátku, ale v sevřeném krku se už sbíral vztek. Mohutněl, rostl, šlehal do hlavy bílými plameny, a když Brett ucítil chvění země, vyskočil jediným pružným pohybem. Winchestrovka ležela krok před ním, kam ji odhodil, ale zrovna tak mohla ležet o tisíc stop dál, protože Brett hleděl do temného kruhu ústí jiné winchestrovky. Pažbu téhle pušky držel Jared Corrigan, a v úzké škvíře mezi krempou klobouku a tváří zakrytou šátkem mu hořely oči.

„Drž hubu, Brette!“ zašeptal. „Drž ji a poslouchej. Co se stalo, stalo se. Popovídat si o tom můžeme jindy, ale jestli teď cekneš,“ a rychle přisunul hlaveň blíž k čelu Bretta, protože viděl, že se nadechuje, „tak to do tebe našiju, a ne že ne! Můžu to tady dokončit sám. úplně klidně. Ale na něčem jsme se včera dohodli, a já to hodlám dodržet. Jestli souhlasíš, tak kývni. Jestli ne ...“ nechal šeptaná slova doznívat úvozem, kde stále ještě ržáli koně s přeraženýma nohama.

Brett Hammer hleděl do žhnoucích očích a věděl jistě dvě věci. Za prvé, že jeho přítel byl zavražděn, a také proč musel zemřít. Za druhé, že kdyby došlo na střílení, tak Jaredovy kulky ho roztrhají dřív, než on stačí zmáčnout spoušť. Bílý plamen vzteku stále svištěl v ozvěně kdesi za očima, když tu si Brett vzpomněl, co mu zbylo v dece srolované za sedlem. Usmál se a kývl hlavou. Jared si prohlédl jeho oči, načež uspokojen sklonil pušku.

Než Brett sebral spencerovku a svoji wichestrovku, stál už Jared u dostavníku, a vytahoval z trosek druhou buřinku. Dopadla na zem jak pytel ovsa, ale hned se vzpamatovala a začala křičet a vyhrožovat. Brett ji postrkoval ke skupině ztroskotanců, ale buřinka se stále vzpírala, takže ji nakonec klepl pažbou pušky do lebky, a nechal ležet.

Jared s lasem v ruce vklouzl do převráceného dostavníku, a teď mu podával konec provazu. „Otoč jej kolem hrušky sedla, a pomalu táhni. Hezky zvolna, jako když taháš tele z bahniska.“

Brett a kůň pomalu ustupovali a nad práh ležícího dostavníku se vysunula bočnice nízké, zato široké a podlouhlé bedny. V držadle bylo uvázané laso a Jared, který bednu zespoda tlačil ven řval, až ještě popojede. Konečně byla bedna nahoře, a přidržovaná napjatým lasem ležela našikmo přes rám dveří. Brett šel pro koně s nákladním sedlem, a s Jaredem se zapotili, než těžkou bednu upevnili na postroj rozložitého valacha.

„Dejte si pohov,“ obrátil se ke kroužku trosečníků Jared. „Možná tam nahoře je ještě jeden chlapík s puškou, možná ne, ale kdo z vás to na vlastní kůži půjde zjistit, co?“ Pobídl koně, a vyrazil za Brettem ven z úvozu.

O míli dál vjeli do mělkého koryta Washita River a hned se stočili zpátky po proudu. Dál proti proudu na sever bylo polámané křoví a stopa koní mizela o hodný kus cesty dál v kamenitém poli. Tuhle stopu udělali ještě než vyšlo slunce a teď se zvolna pohybovali korytem řeky zpět k Durantu, k místu, které oba dobře znali, a které nejspíš jen oni dva využívali při nočním lovu ryb.

Místo bylo vybráno skvěle. Skála, která občas bývala ostrovem občas poloostrovem, podle toho, kolik vody Washitě a jejímu přítoku Bitter Creeku nadělily deště, měla při úpatí úzkou průrvu. Nákladnímu koni vystupovala na plecích pěna, i když jeli krokem. Vůbec šel celý nakřivo, jak jej nízká bedna táhla stranou. Když se po hodině jízdy před nimi konečně vynořily známé obrysy skály, měl roztřesené nohy.

S hekáním a supěním složili jezdci bednu. Vylomili zámky, zvedli víko, a ... a vyhekli v úžasu. Bedna byla napěchovaná koženými váčky. Váčky zas byly napěchované zlatými dvacetidolary. Novými, lesklými dvacetidolary.

„S tímhle,“ vydechl Jared, když se probral z omámení. „S tímhle budou problémy.“

„Máš přece ranč. Uvalíš na něj hypotéku a můžeš vesele splácet, tak jaký problém,“ odvrkl Brett.

„A ty?“

„V Arkansasu jsou prý velké banky. Tam se nikdo nebude starat.“

A tak hrábli do bedny a začali váčky cpát do sedlových brašen. Brett, kryje svůj pohyb před Jaredem, vytáhl z deky srolované za sedlem podlouhlý balíček, a opatrně jej vsunul do náprsní kapsy kazajky. Brašny byly za chvíli plné, ale z bedny ubyla sotva třetina. Podívali se na sebe a ušklíbli se.

Zavřeli bednu, zabalili ji do dehtovaného plátna a ovázali provazy. Pak ji s hekáním zvedli a bokem ji sunuli do průrvy ve skále. Podařilo se jim bednu nacpat až na konec, a pak nosili balvany a vršili z nich novou stěnu. Byla skoro hotová, když se Brett sklonil se k jedné ze spár a opatrně do ní vsunul balíček z náprsní kapsy, který obsahoval zbytek zbytek třaskavých patron, a vyšel ven.

„Teď dej pěkně ruce nahoru,“ oslovil překvapeného Jareda Brett, a namířil mu revolver přímo do obličeje.

„Měl jsem tě na tý cestě odprásknout,“ zbrunáněl ještě víc Jared.

„Neboj, i já držím slovo, ale dobře se dívej!“ Brett přejel hlavičkou sirky přes hrubý šev džín a přiložil ji k doutnáku, který za sebou táhl od nálože. Doutnák se modravě rozprskal a jiskry se rychle vzdalovaly do šera průrvy.

„Na druhou stranu! Pohyb!“ vyjekl Brett, popadl uzdy koní a hnal se vodou. Jared ho následoval vyplašen natolik, že ani nepomyslil na zbraň, a tak zase stál proti namířené hlavni, zatímco výbuch nálože rval stěny průrvy a zasypával bednu se zlaťáky.

„Ty hovado! Ty svinskej čubčí ...“ ale pohyb hlavně zastavil příval nadávek z Jaredových úst.

„Vím proč si zavraždil Keitha. Ze žárlivosti. Z uražené ješitnosti, že mu Fay dala přednost před ...“

„Ty sám, ty lháři jeden, po ní pošilháváš!“

„Zavraždil jsi Keitha, o tom nebudu diskutovat, a postarám se o to, že se k Fay nepřiblížíš ani na sto stop. Jo, a ještě něco. Měj na paměti, než si začneš vyskakovat, že existují různé způsoby, jak se pojistit.“

„Kecáš!“

„Ne. Ale jestli se chceš zhoupnout v konopný oprátce, tak mě zkus zastavit.“

„A co ty prachy? Co s nima bude? Dobrá, možná jsem schválně zabil Keitha, ale to si jich ani neužijeme?“

„Možná. Jednou možná. Tuhle hromadu ani jeden z nás sám, bez toho, že by upoutal pozornost druhého, neodklidí. řekněme, že je to jakési pokání a taky pojistka. Když umřeš, jsou moje. Když umřu já, ... ne, ne tak, jak ti vidím na očích. Když umřu dřív já, jsou tvoje.“

„I já se pojistím, abys mě nepráskl, Brette Hammere. Nemysli si, že ne!“

„To mě nezajímá. Tvůj trest nejsou peníze, ale Fay, který nebudeš moci říct ani dobrý den. A teď zmiz!“ a zvednutá hlaveň koltu podtrhla slova. „Ranč máš na druhý straně řeky, tak se tam drž. Jestli se už nikdy neuvidíme, bude jen dobře.“

1

Jaro v Oklahomě roku 1889 se příliš nelišilo od toho před dvaceti lety. Ráno mrazík, dopoledne sálající slunce, a navečer chladnější severovýchodní vítr. Prach se pořád zdvihal po cestách a Washita River byla čím dál tím rozlitější. Její vody na jaře polykaly spoustu akrů pastvin, aby je zanechaly rozblácené slunci, pod nímž popraskaly.

Dan Rebb přijel první. Po deseti dnech cesty v sedle, ve vlaku, a zase v sedle vyjel z lesa, a před ním se otevřel výhled na stráň mírně se svažující do široké rokle s úzkým potokem. Zvedl hlavu a bodlo jej u srdce. V protějším jihozápadním svahu, až pod hradbou strmějících skal, uviděl konec své cesty. Uviděl omšelý srub pyšnící se kdysi jménem Blind Faith a partou jezdců, kteří občas z přemíry mládí nevěděli, co by provedli.

Blind Faith. Slepá Víra. Tohle jméno pro jejich útočiště vymyslel Frank Forge. Taky koupil tuhle uzavřenou roklinu, o kterou by stál leda šílenec. Dan se těšil, jak si potřesou pravicí.

Jeho záda zaprotestovala věkem, když furiantsky popohnal plaváka kolmo dolů, jak za starých časů. Kdepak, stěžoval si někam mezi koňské uši, už to není jak dřív. Zkušenosti sice přibývají, ale jsou těžce vykoupené přibývajícími lety a mnohými jizvami. Hlavu měl ale Dan pyšně vztyčenou, když vyjížděl úzkou štěrkovou pěšinou ke srubu.

K jeho překvapení ve srubu nikdo nebyl. Ani žádný vzkaz. Jen dvougalonový kanystr s petrolejem, dvě lampy, svazek dek a čistá podlaha. No to jsem u vidění, zašeptal, když mu došlo, že je zametená. Zrovna tak stání přilepené ke srubu bylo čisté a v koutě hromada sena.

Odbednil z oken srubu okenice, a protože slunce už vyhřívalo údolí, otevřel dveře dokořán. Hodil na zem deku a uvelebil se v indiánském posedu ve veřejích. Stočil si cigaretu, s puškou přes kolena pokuřoval a vyhlížel do kraje mládí. Slastně se protáhl a zamžoural do sluníčka. Před deseti dny byl ještě v mrazivé Nevadě. Když v zasněženém městě Ione na okraji Šošonských hor otvíral dopis, takový, jaký mu tak jednou za dva roky posílal Louis Wech, netušil, co ho čeká. Netušil, že má před sebou dlouhou, předlouhou jízdu. Delší než jen do Duranta na jihu Oklahomy.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Stará paráda.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.