PŘEHLED JUDIKATURY

ve věcech pracovněprávních

Náhrada škody

PŘEHLED JUDIKATURY

ve věcech pracovněprávních

Náhrada škody

2., aktualizované a rozšířené vydání

Sestavil

Jiří Doležílek

Vzor citace: Doležílek, J.: Přehled judikatury ve věcech pracovněprávních. Náhrada škody. Praha : Wolters Kluwer ČR, a. s., 2012, s. 400.

Právní stav citované judikatury byl uzavřen ke dni 30. 4. 2011.

© Wolters Kluwer ČR, a. s., 2012

ISBN: 978-80-7357-716-2

PŘEHLED JUDIKATURY

ve věcech pracovněprávních

Úvod

A. ODPOVĚDNOST ZAMĚSTNANCE ZA ŠKODU

I. Obecná odpovědnost

1. Vyloučení odpovědnosti zaměstnance za škodu způsobenou třetí osobě

2. Odpovědnost zaměstnance za škodu způsobenou třetí osobě

3. Souvislost porušení povinností zaměstnance s plněním jeho pracovních úkolů

4. Meze plnění pracovních úkolů zaměstnancem a přímé souvislosti s ním

5. Odpovědnost zaměstnance za škodu vzniklou zaměstnavateli zaplacením pokuty uložené orgánem bezpečnosti práce

6. Povaha otázky příčinné souvislosti mezi porušením právní povinnosti a vznikem škody

7. Škoda způsobená zaviněným porušením povinností zaměstnance

8. Zavinění zaměstnance

9. Obecná odpovědnost zaměstnance za škodu vzniklou schodkem na svěřených hodnotách

10. Odpovědnost zaměstnance za škodu vzniklou neoprávněnými výplatami

11. Odpovědnost zaměstnance za škodu vzniklou v důsledku požáru

12. Odpovědnost zaměstnance za svěřené vozidlo

13. Souběh obecné a zvláštní odpovědnosti zaměstnanců za škodu

14. Rozsah náhrady škody v případě spoluzavinění zaměstnavatele

15. Předpoklady pro úhradu poměrné části škody

16. Dělená odpovědnost více zaměstnanců

17. Rozsah náhrady škody v případě škody způsobené neznámým pachatelem

18. Způsob náhrady škody

19. Vliv skončení pracovního poměru na posuzování odpovědnosti zaměstnance za škodu

20. Odpovědnost zaměstnance za škodu způsobenou zaměstnavateli tím, že se jeho pohledávka stala nedobytnou. Závěr o nedobytnosti pohledávky

II. Odpovědnost zaměstnance za škodu při neplatném rozvázání pracovního poměru

21. Právo zaměstnavatele na náhradu škody podle § 70 zákoníku práce

22. Právo zaměstnavatele na náhradu škody podle § 70 zákoníku práce

III. Odpovědnost za schodek na svěřených hodnotách, které je zaměstnanec povinen vyúčtovat

23. Účinnost dohody o odpovědnosti k ochraně hodnot svěřených zaměstnanci k vyúčtování

24. Počátek účinnosti dohody o odpovědnosti k ochraně hodnot svěřených zaměstnanci k vyúčtování. Odkládací podmínka

25. Platnost dohody o společné odpovědnosti za schodek, ve které nebyl ustanoven vedoucí

26. Platnost dohody o odpovědnosti z hlediska existence pracovněprávního vztahu

27. Platnost dohody o odpovědnosti uzavřené při dohodě o pracovní činnosti

28. Forma dohody o odpovědnosti

29. Podmínky platnosti dohody o odpovědnosti

30. Platnost dohody o odpovědnosti z hlediska označení zaměstnavatele v dohodě

31. Platnost dohody o odpovědnosti z hlediska věku zaměstnance při jejím uzavření

32. Platnost dohody o odpovědnosti z hlediska věku zaměstnance při jejím uzavření

33. Podpis dohody o odpovědnosti

34. Platnost dohody o odpovědnosti z hlediska označení funkce vykonávané zaměstnancem a z hlediska provedení inventarizace hodnot

35. Platnost dohody o odpovědnosti z hlediska označení funkce a pracoviště zaměstnance a z hlediska vymezení hodnot

36. Předmět dohody o odpovědnosti

37. Předmět dohody o odpovědnosti

38. Předmět dohody o odpovědnosti

39. Předmět dohody o odpovědnosti

40. Okruh zaměstnanců, se kterými je třeba uzavřít dohodu o odpovědnosti

41. Výhrada podmínky při uzavření dohody o společné odpovědnosti

42. Dohody o společné odpovědnosti

43. Odpovědnost více zaměstnanců s individuálními dohodami o odpovědnosti k ochraně hodnot svěřených zaměstnanci k vyúčtování

44. Odpovědnost více zaměstnanců s individuálními dohodami o odpovědnosti k ochraně hodnot svěřených zaměstnanci k vyúčtování

45. Rozsah odpovědnosti zaměstnance, který převzal závazek o společné odpovědnosti spolu s ostatními zaměstnanci

46. Trvání odpovědnosti při změnách pracovního poměru

47. Trvání odpovědnosti v průběhu pracovního poměru

48. Trvání odpovědnosti při uloženém trestu zákazu činnosti

49. Zánik dohody o odpovědnosti. Forma odstoupení od dohody o odpovědnosti

50. Forma odstoupení od dohody o odpovědnosti

51. Schodek (manko) vzniklý na svěřených hodnotách ve více zúčtovacích obdobích

52. Pojem schodku na svěřených hodnotách

53. Škoda vzniklá nesprávným přeceněním zásob zboží a jeho poškozením nebo znehodnocením. Tzv. účetní schodek

54. Kompenzace přebytků se schodky

55. Odpovědnost pachatele vloupání za škodu vzniklou schodkem na svěřených hodnotách

56. Odpovědnost zaměstnance za škodu vzniklou výplatou prostředků určených k výplatě mezd neoprávněnému zaměstnanci

57. Průkaznost inventarizace

58. Povaha škody vzniklé odcizením svěřených hodnot, které je zaměstnanec povinen vyúčtovat. Zproštění se odpovědnosti za škodu, umožnil-li zaměstnanec její vznik porušením svých povinností

59. Zproštění odpovědnosti za schodek zaviněný třetí osobou

60. Odpovědnost za schodek vzniklý zneužitím platební karty

61. Závady v pracovních podmínkách odpovědných zaměstnanců

62. Význam závazku zaměstnavatele odstranit závady v pracovních podmínkách před uzavřením dohody o odpovědnosti

63. Plnění povinnosti zaměstnavatele zajišťovat odpovědným zaměstnancům pracovní podmínky pro řádné plnění pracovních úkolů

64. Škoda zaměstnavatele jako podnikové riziko

65. Tzv. normy ztratného při odpovědnosti za schodek

66. Důvody zproštění odpovědnosti zaměstnance za schodek. Nevytvoření řádných pracovních podmínek. Objektivní příčiny vzniku schodku

67. Důvody zproštění odpovědnosti zaměstnance za schodek. Nedostatečné obsazení prodejny. Nedostatek skladovacích prostor

68. Důvody zproštění odpovědnosti zaměstnance za schodek

69. Důvody zproštění odpovědnosti zaměstnance za schodek

70. Důvody zproštění odpovědnosti zaměstnance za schodek. Znemožnění dispozice se svěřenými hodnotami

71. Důkazní břemeno v řízení o náhradu škody vzniklé schodkem na svěřených hodnotách. Důvody zproštění odpovědnosti zaměstnance za schodek

72. Důkazní břemeno zaměstnavatele v řízení o náhradu škody vzniklé schodkem na svěřených hodnotách. Důvody zproštění odpovědnosti zaměstnance za schodek

73. Podmínky zproštění odpovědnosti zaměstnance za schodek

74. Nevytvoření přiměřených pracovních podmínek a odpovědnost zaměstnance za schodek na svěřených hodnotách

75. Bezdůvodné obohacení vzniklé plněním přijatým zaměstnavatelem od zaměstnance na úhradu schodku, který zaměstnanec nezavinil

76. Rozsah náhrady škody při společné odpovědnosti za schodek

77. Kogentní povaha ustanovení o rozsahu společné odpovědnosti za schodek

78. Rozsah náhrady škody při společné odpovědnosti za schodek

79. Postavení společně odpovědného zaměstnance, který nebyl platně ustanoven zástupcem vedoucího

80. Předpoklady pro použití zmírňovacího práva soudu v případě odpovědnosti za schodek

81. Snížení výše náhrady škody u jednotlivého člena kolektivu společně odpovědných zaměstnanců

82. Přednost omezení odpovědnosti zaměstnance pro porušení povinnosti zaměstnavatele před snížením výše náhrady škody

83. Zkoumání předpokladů ke snížení výše náhrady škody

84. Přednost zjištění výše škody, za kterou zaměstnanec odpovídá, před snížením výše náhrady škody podle § 264 zákoníku práce

85. Rozhodnutí soudu o nákladech řízení o náhradu škody v případě snížení její výše podle § 264 zákoníku práce

IV. Odpovědnost za ztrátu svěřených předmětů

86. Předpoklady odpovědnosti zaměstnance za ztrátu svěřených předmětů. Způsobilé předměty odpovědnosti

87. Předpoklady odpovědnosti zaměstnance za ztrátu svěřených předmětů. Způsobilý předmět odpovědnosti

88. Předpoklady odpovědnosti zaměstnance za ztrátu svěřených předmětů. Náležitosti písemného potvrzení

89. Předpoklady práva zaměstnavatele na náhradu škody podle § 255 zákoníku práce. Právo zaměstnavatele na vydání věci

90. Obecná odpovědnost zaměstnance za škodu při nesplnění podmínek odpovědnosti podle § 255 zákoníku práce

91. Důvody zproštění odpovědnosti zaměstnance

92. Rozsah náhrady škody

93. Vydání bezdůvodného obohacení zaměstnance při nevrácení věci svěřené mu zaměstnavatelem k výkonu práce

V. Určování výše náhrady škody a její projednávání se zaměstnancem a odborovou organizací. Promlčení práva na náhradu škody

94. Bezdůvodné odmítnutí plnění nabídnutého zaměstnancem zaměstnavateli. Znemožnění naturální restituce zaměstnavatelem

95. Právní význam uznání závazku zaměstnance k náhradě škody

96. Forma uznání závazku zaměstnance k náhradě škody a dohody o způsobu její úhrady. Povaha uznání závazku k náhradě škody. Platnost dohody o způsobu úhrady škody

97. Uznání závazku zaměstnance k náhradě škody a dohoda o narovnání

98. Rozlišení uznání závazku zaměstnance k náhradě škody a dohody o narovnání

99. Uznání budoucího závazku

100. Splatnost práva na náhradu škody určené zaměstnavatelem bez projednání se zaměstnancem a odborovou organizací

101. Prodlení zaměstnance s plněním povinnosti k náhradě škody

102. Promlčení práva na náhradu škody

103. Počátek běhu promlčecí doby

104. Počátek běhu promlčecí doby k uplatnění práva na náhradu škody vzniklé zaměstnavateli zaplacením uložené pokuty

105. Počátek běhu promlčecí doby k uplatnění práva na náhradu škody vzniklé zaměstnavateli zaplacením peněžní částky odepsáním z peněžního účtu

106. Subjektivní a objektivní promlčecí doba k uplatnění práva na náhradu škody. Promlčení práva na náhradu škody, která má povahu opětovného plnění

107. Běh promlčecí doby k uplatnění práva na náhradu škody. Adhezní řízení

108. Stavení promlčení během adhezního řízení

109. Běh promlčecí doby k uplatnění práva na náhradu škody. Řádné pokračování v řízení

110. Běh promlčecí doby k uplatnění práva na náhradu škody. Řádné pokračování v řízení

111. Účinky uplatnění práva na náhradu škody proti jednomu z více odpovědných zaměstnanců

112. Běh promlčecí doby k uplatnění práva na náhradu škody. Adhezní řízení

113. Uplatnění práva na náhradu škody u místně a věcně nepříslušného soudu

114. Osobní účinky uplatnění práva na náhradu škody u soudu

115. Stavení běhu promlčecí doby práva přiznaného exekučním titulem

B. Odpovědnost zaměstnavatele za škodu

I. Obecná odpovědnost

116. Předpoklady obecné odpovědnosti zaměstnavatele za škodu

117. Předpoklady obecné odpovědnosti zaměstnavatele za škodu

118. Objektivní povaha obecné odpovědnosti zaměstnavatele za škodu

119. Povaha obecné odpovědnosti zaměstnavatele za škodu

120. Dobré mravy

121. Předpoklady obecné odpovědnosti zaměstnavatele za škodu (plnění pracovních úkolů zaměstnance a přímá souvislost s ním)

122. Odpovědnost za škodu způsobenou krádeží osobních věcí zaměstnance na ubytovně

123. Právo zaměstnance na náhradu škody při neplatném rozvázání pracovního poměru

124. Odpovědnost zaměstnavatele za škodu způsobenou zaměstnanci neplatným rozvázáním pracovního poměru

125. Právo zaměstnance na náhradu škody po právní moci rozhodnutí o neplatnosti rozvázání pracovního poměru

126. Právo zaměstnance odvolaného z pracovního místa na náhradu škody

127. Právo zaměstnance odvolaného z pracovního místa na náhradu škody. Výše škody

128. Odpovědnost zaměstnavatele za škodu vzniklou zaměstnanci nepravdivým pracovním posudkem

129. Odpovědnost zaměstnavatele za škodu vzniklou zaměstnanci nevydáním potvrzení o zaměstnání

130. Náhrada škody v souvislosti s dohodou o rozvázání pracovního poměru (odstupné)

131. Povaha škody vzniklé nevyplacením odstupného

132. Náhrada škody v souvislosti s dohodou o rozvázání pracovního poměru (náhrada za ztrátu na výdělku)

133. Náhrada škody vzniklé nesprávnou výplatou náhrady za ztrátu na výdělku (zaplacení vyšší daně z příjmů fyzických osob)

II. Odpovědnost zaměstnavatele za škodu při pracovních úrazech a nemocech z povolání

1. Předpoklady odpovědnosti zaměstnavatele za škodu vzniklou zaměstnanci pracovním úrazem nebo nemocí z povolání

134. Pojem pracovního úrazu

135. Pojem pracovního úrazu. Příčinná souvislost mezi úrazovým dějem a porušením zdraví při existenci latentního chorobného stavu

136. Působení chemických látek jako příčina pracovního úrazu. Odpovědnost za poškození zdraví nastalé v souvislosti se závadným pracovním prostředím

137. Příčinná souvislost mezi úrazovým dějem a poškozením na zdraví

138. Infarkt myokardu nebo jiná cévní příhoda jako pracovní úraz

139. Příčinná souvislost mezi úrazovým dějem a poškozením na zdraví. Spolupůsobení predispozice u poškozeného při úrazovém ději

140. Pracovní úraz způsobený nadměrnou námahou při tělesné nebo duševní práci

141. Vliv zdravotní predispozice zaměstnance na příčinnou souvislost mezi pracovním úrazem a invaliditou

142. Příčinná souvislost mezi úrazovým dějem a poškozením na zdraví

143. Souvislost úrazu s plněním pracovních úkolů zaměstnancem. Hlediska posuzování

144. Souvislost úrazu s plněním pracovních úkolů zaměstnancem. Hlediska posuzování

145. Souvislost úrazu s plněním pracovních úkolů zaměstnancem. Hlediska posuzování

146. Souvislost úrazu s plněním pracovních úkolů zaměstnancem. Cesta do zaměstnání

147. Souvislost úrazu s plněním pracovních úkolů zaměstnancem. Cesta do zaměstnání

148. Souvislost úrazu s plněním pracovních úkolů zaměstnancem. Cesta ke stravování

149. Souvislost úrazu s plněním pracovních úkolů zaměstnancem. Úraz při přespávání v ubikaci

150. Souvislost úrazu s plněním pracovních úkolů zaměstnancem

151. Souvislost úrazu s plněním pracovních úkolů zaměstnancem. Napadení zaměstnance jinou osobou

152. Souvislost úrazu s plněním pracovních úkolů zaměstnancem. Úraz po dokončení pracovního úkolu

153. Souvislost úrazu s plněním pracovních úkolů zaměstnancem. Úraz domácké dělnice

154. Souvislost úrazu s plněním pracovních úkolů zaměstnancem. Náhlá nevolnost

155. Souvislost úrazu s plněním pracovních úkolů zaměstnancem. Úraz řidiče

156. Souvislost úrazu s plněním pracovních úkolů zaměstnancem. Vybočení z plnění pracovních úkolů

157. Souvislost úrazu s plněním pracovních úkolů zaměstnancem. Úraz během přestávky školení

158. Souvislost úrazu s plněním pracovních úkolů zaměstnancem. Team-building

159. Souvislost úrazu s plněním pracovních úkolů zaměstnancem. Vybočení z plnění pracovních úkolů

160. Souvislost úrazu s plněním pracovních úkolů zaměstnancem. Očkování jako pracovní úraz

161. Souvislost úrazu s plněním pracovních úkolů zaměstnancem. Úraz při požívání ochranných nápojů v horkých provozech

162. Souvislost úrazu s plněním pracovních úkolů zaměstnancem. Úraz při pracovní cestě konané vlastním motorovým vozidlem

163. Souvislost úrazu s plněním pracovních úkolů zaměstnancem. Úraz při výkonu pedagogického dozoru

164. Odpovědnost za škodu vzniklou úrazem zaměstnance v nepřímé souvislosti s plněním jeho pracovních úkolů

165. Úraz dítěte při výchově v mateřské škole

166. Úraz žáka školy v přestávce mezi vyučovacími hodinami

167. Prokazování pracovního úrazu

168. Pojem nemoci z povolání

169. Podmínky odpovědnosti zaměstnavatele za škodu vzniklou zaměstnanci nemocí z povolání

170. Podmínky odpovědnosti zaměstnavatele za škodu vzniklou zaměstnanci nemocí z povolání

171. Podmínky, za nichž vzniká nemoc z povolání

172. Podmínky, za nichž vzniká nemoc z povolání, a prodej podniku

173. Podmínky odpovědnosti zaměstnavatele za škodu vzniklou zaměstnanci nemocí z povolání

174. Vliv predispozice zaměstnance pro onemocnění nemocí z povolání na odpovědnost zaměstnavatele za škodu. Význam příčiny vzniku nemoci z povolání pro odpovědnost zaměstnavatele za škodu

175. Odpovědnost zaměstnavatele za škodu při nemoci z povolání za situace, kdy zaměstnanec trpí i jinými nemocemi

176. Odpovědnost zaměstnavatele za škodu při nemoci z povolání za situace, kdy zaměstnanec trpí i jinými nemocemi

177. Odpovědnost zaměstnavatele za škodu vzniklou dvěma nemocemi z povolání

178. Narušení sluchu jako následek pracovního úrazu a jako následek nemoci z povolání

179. Okamžik vzniku škody při nemoci z povolání

180. Odpovědnost zaměstnavatele za poškození zdraví zaměstnance chemickými nebo jinými látkami. Obecná odpovědnost zaměstnavatele za škodu

181. Odpovědnost zaměstnavatele za škodu na zdraví zaměstnance vzniklou porušováním předpisů k zajištění bezpečnosti a ochrany zdraví při práci ze strany zaměstnavatele

2. Úplné nebo částečné zproštění odpovědnosti zaměstnavatele

182. Seznámení zaměstnance s bezpečnostními předpisy a pokyny

183. Zproštění odpovědnosti za škodu vzniklou úrazem žáku základní školy

184. Zavinění zaměstnance

185. Konkrétnost bezpečnostního předpisu. Zavinění zaměstnance

186. Podmínky pro úplné zproštění odpovědnosti

187. Konkrétnost bezpečnostních předpisů a pokynů. Předpisy a pokyny všeobecného charakteru

188. Pravidla silničního provozu jako bezpečnostní předpis

189. Konkrétnost bezpečnostního předpisu. Vyhodnocení bezpečnostního předpisu zaměstnancem

190. Předpisy k zajištění bezpečnosti a ochrany zdraví při práci

191. Rozsah povinnosti zaměstnance používat přidělené osobní ochranné prostředky. Předpisy k zajištění bezpečnosti a ochrany zdraví při práci

192. Pokyny k zajištění bezpečnosti a ochrany zdraví při práci

193. Nedostatek zavinění zaměstnance. Vykonávání prací v rozporu s bezpečnostními předpisy na příkaz nadřízených

194. Pracovní úraz při práci se strojem, který neměl být vůbec v provozu. Seznámení zaměstnance s bezpečnostními předpisy a pokyny

195. Předpoklady pro zproštění odpovědnosti. Zabezpečení znalosti bezpečnostních předpisů

196. Náhoda jako jedna z příčin pracovního úrazu

197. Porušení dopravních předpisů zaměstnancem při pracovní cestě konané vlastním motorovým vozidlem

198. Zproštění odpovědnosti. Kontrola znalostí dopravních předpisů zaměstnavatelem. Zaviněné porušení dopravních předpisů zaměstnancem

199. Opilost zaměstnance. Stupeň opojení

200. Opilost zaměstnance. Míra požití alkoholického nápoje

201. Opilost zaměstnance. Tolerance požívání alkoholu na pracovišti vedoucími zaměstnanci

202. Pojem lehkomyslného jednání zaměstnance

203. Posuzování lehkomyslného jednání zaměstnance

204. Posuzování lehkomyslného jednání zaměstnance

205. Lehkomyslné jednání zaměstnance a porušení bezpečnostních předpisů

206. Lehkomyslné jednání zaměstnance a porušení bezpečnostních předpisů

207. Lehkomyslné jednání zaměstnance

208. Zákaz zproštění se odpovědnosti zaměstnavatele v případě pracovního úrazu při odvracení škody

209. Zproštění odpovědnosti zaměstnavatele za škodu způsobenou pracovním úrazem nebo nemocí z povolání. Důkazní břemeno zaměstnavatele v řízení o náhradu škody z pracovního úrazu nebo nemoci z povolání

210. Zproštění odpovědnosti zaměstnavatele za škodu způsobenou pracovním úrazem. Vedlejší účastník na straně zaměstnavatele

3. Rozsah náhrady škody

211. Samostatnost dílčích práv na odškodnění pracovního úrazu nebo nemoci z povolání

212. Samostatnost dílčích práv na odškodnění pracovního úrazu. Příčinná souvislost mezi úrazovým dějem a poškozením na zdraví u jednotlivých dílčích práv

213. Právo na odškodnění pracovního úrazu a poskytnutí pojistného plnění

214. Právo poškozeného na úroky z prodlení

215. Náhrada nákladů spojených s účastí poškozeného zaměstnance v trestním řízení

216. Samostatnost dílčích práv na náhradu škody na zdraví. Způsob určení nákladů řízení

217. Odpovědnost za škodu při pracovním úrazu. Příjem z vlastní výdělečné činnosti zaměstnance

218. Práva zaměstnance z odpovědnosti za škodu při pracovním úrazu nebo nemoci z povolání po zániku zaměstnavatele

219. Zákonné pojištění odpovědnosti zaměstnavatele za škodu při pracovním úrazu nebo nemoci z povolání. Náklady řízení. Vedlejší účastník

4. Náhrada za ztrátu na výdělku

220. Náhrada za ztrátu na výdělku po dobu pracovní neschopnosti po skončení pracovního poměru

221. Doba vzniku práva na náhradu za ztrátu na výdělku

222. Doba vzniku práva na náhradu za ztrátu na výdělku

223. Doba vzniku práva na náhradu za ztrátu na výdělku

224. Samostatnost práv na náhradu za ztrátu na výdělku po dobu pracovní neschopnosti a po skončení pracovní neschopnosti

225. Samostatnost práv na náhradu za ztrátu na výdělku po dobu pracovní neschopnosti a po skončení pracovní neschopnosti

226. Samostatnost práva na náhradu za ztrátu na výdělku po skončení pracovní neschopnosti. Uplatnění části práva

227. Pojem ztráty na výdělku. Ztráta příjmu ze samostatné výdělečné činnosti

228. Průměrný výdělek pro účely náhrady za ztrátu na výdělku

229. Rozhodné období pro určení průměrného výdělku zaměstnance

230. Rozhodné období pro určení průměrného výdělku zaměstnance. Zaměstnání u více zaměstnavatelů v rozhodném období

231. Povaha otázky výše průměrného výdělku zaměstnance

232. Rozhodné období pro určení průměrného výdělku při zvýšeném pracovním úsilí zaměstnance

233. Pravděpodobný výdělek zaměstnance

234. Náhrada za ztrátu na výdělku u poživatele invalidního důchodu pro obecné onemocnění

235. Příčinná souvislost mezi nemocí z povolání a ztrátou na výdělku. Náhrada za ztrátu na výdělku u zaměstnance, který je poživatelem starobního důchodu

236. Náhrada za ztrátu na výdělku u poživatelů starobních a invalidních důchodů

237. Náhrada za ztrátu na výdělku u zaměstnance s invalidním důchodem přiznaným mu místo důchodu starobního

238. Náhrada za ztrátu na výdělku u poživatele tzv. stavovského invalidního důchodu

239. Náhrada za ztrátu na výdělku u poživatele tzv. stavovského invalidního důchodu

240. Příčinná souvislost mezi škodou na výdělku a nemocí z povolání. Obecné onemocnění vedle nemoci z povolání

241. Počátek běhu subjektivní promlčecí doby pro uplatnění práva na náhradu za ztrátu na výdělku u poživatele invalidního důchodu

242. Náhrada za ztrátu na výdělku u zaměstnance dosahujícího po pracovním úrazu nebo nemoci z povolání výdělku se zvýšeným pracovním úsilím

243. Náhrada za ztrátu na výdělku u zaměstnance dosahujícího po pracovním úrazu nebo nemoci z povolání výdělku se zvýšeným pracovním úsilím

244. Náhrada za ztrátu na výdělku u zaměstnance dosahujícího po pracovním úrazu nebo nemoci z povolání výdělku se zvýšeným pracovním úsilím. Rozdíl mezi náhradou za ztrátu na výdělku a náhradou za ztížení společenského uplatnění

245. Zvýšené pracovní úsilí poživatele invalidního důchodu

246. Náhrada za ztrátu na výdělku po rozvázání pracovního poměru z důvodu uvedeného v § 52 písm. a) zákoníku práce

247. Náhrada za ztrátu na výdělku po skončení pracovní neschopnosti. Náhrada za ztrátu na výdělku po rozvázání pracovního poměru zaměstnance z důvodu uvedeného v § 52 písm. c) zákoníku práce

248. Náhrada za ztrátu na výdělku po skončení pracovní neschopnosti. Postavení zaměstnance, který je pro nedostatek vhodných pracovních příležitostí bez zaměstnání

249. Náhrada za ztrátu na výdělku po rozvázání pracovního poměru z důvodu dosažení nejvyšší přípustné expozice

250. Náhrada za ztrátu na výdělku po skončení pracovní neschopnosti. Skončení pracovního poměru. Určení výše náhrady

251. Náhrada za ztrátu na výdělku po skončení pracovní neschopnosti. Průměrný výdělek zaměstnance. Podmínky řízení. Překážka věci rozsouzené

252. Náhrada za ztrátu na výdělku po skončení pracovní neschopnosti. Pravděpodobný výdělek, kterého by zaměstnanec dosáhl u jiného zaměstnavatele

253. Náhrada za ztrátu na výdělku po převedení zaměstnance na jinou práci pro ohrožení nemocí z povolání

254. Náhrada za ztrátu na výdělku a dosažení nejvyšší přípustné expozice. Fixní renta. Změna poměrů

255. Náhrada za ztrátu na výdělku a dosažení nejvyšší přípustné expozice. Výdělek po pracovním úrazu nebo po zjištění nemoci z povolání u zaměstnanců, kteří přestali vykonávat původní práci z důvodů nesouvisejících s pracovním úrazem nebo nemocí z povolání. Úprava náhrady za ztrátu na výdělku podle valorizačních předpisů

256. Náhrada za ztrátu na výdělku a dosažení nejvyšší přípustné expozice

257. Náhrada za ztrátu na výdělku po převedení na jinou práci nebo po rozvázání pracovního poměru

258. Vztah nejvyšší přípustné expozice a nemoci z povolání

259. Výše náhrady za ztrátu na výdělku po skončení pracovní neschopnosti v případě vzniku práva až po skončení pracovního poměru bez souvislosti s následky pracovního úrazu. Průměrný výdělek

260. Stanovení náhrady za ztrátu na výdělku v případě nezaměstnanosti poškozeného zaměstnance

261. Výdělek po pracovním úrazu u podnikatele

262. Příjmy z podnikání a „výdělek po pracovním úrazu“

263. Výdělek zaměstnance po pracovním úrazu nebo po zjištění nemoci z povolání

264. Výdělek zaměstnance po pracovním úrazu. Hmotné zabezpečení uchazeče o zaměstnání. Minimální mzda

265. Náhrada za ztrátu na výdělku po skončení pracovní neschopnosti. Zvláštní příspěvek horníkům

266. Náhrada za ztrátu na výdělku u zaměstnance v pracovním poměru na dobu určitou

267. Náhrada za ztrátu na výdělku u zaměstnance v pracovním poměru na dobu určitou

268. Náhrada za ztrátu na výdělku u zaměstnance v pracovním poměru na dobu určitou. Výdělek, kterého by zaměstnanec dosáhl u jiného zaměstnavatele

269. Náhrada za ztrátu na výdělku formou pravidelné měsíční úhrady (renty)

270. Náhrada za ztrátu na výdělku formou pravidelné měsíční úhrady (renty). Změna poměrů

271. Úprava náhrady za ztrátu na výdělku po skončení pracovní neschopnosti podle čl. VI bodu 6 zákona č. 74/1994 Sb.

272. Náhrada za ztrátu na výdělku. Úprava náhrady za ztrátu na výdělku po skončení pracovní neschopnosti podle čl. VI bodu 6 zákona č. 74/1994 Sb.

273. Náhrada za ztrátu na výdělku po skončení pracovní neschopnosti. Úprava náhrady za ztrátu na výdělku u zaměstnanců, kteří dovršili věk 65 let v době před 1. 1. 1989

274. Výše náhrady za ztrátu na výdělku přiznávaná po 1. 1. 1993

275. Stanovení náhrady za ztrátu na výdělku po 1. 1. 1993 „v hrubé výši“. Zvýšení náhrady za ztrátu na výdělku po skončení pracovní neschopnosti při škodě vzniklé před 1. 1. 1993

276. Zvýšení náhrady za ztrátu na výdělku po skončení pracovní neschopnosti. Nařízení vlády

277. Zvýšení náhrady za ztrátu na výdělku po skončení pracovní neschopnosti. Nařízení vlády

278. Náhrada za ztrátu na výdělku po skončení pracovní neschopnosti. Důvody odmítnutí zajištěné práce

279. Náhrada za ztrátu na výdělku po skončení pracovní neschopnosti. Opomenutí výdělku zaměstnancem

280. Splatnost náhrady za ztrátu na výdělku. Úroky z prodlení

281. Právo zaměstnavatele na vrácení přeplatku náhrady za ztrátu na výdělku

282. Právo zaměstnavatele na vrácení přeplatku náhrady za ztrátu na výdělku

5. Náhrada za bolest a ztížení společenského uplatnění

283. Povaha náhrady za bolest

284. Bolestné z důvodu rehabilitace

285. Náhrada za ztížení společenského uplatnění v souvislosti se zhoršením zdravotního stavu zaměstnance po onemocnění nemocí z povolání. Počátek běhu promlčecí doby

286. Náhrada za ztížení společenského uplatnění v souvislosti se zhoršením zdravotního stavu zaměstnance po onemocnění nemocí z povolání. Počátek běhu promlčecí doby

287. Náhrada škody na zdraví. Vznik dalšího nároku. Zhoršení zdravotního stavu. Pojištění odpovědnosti za škodu při pracovním úrazu nebo nemoci z povolání

288. Určení výše náhrady za ztížení společenského uplatnění při zhoršení zdravotního stavu poškozeného

289. Ztížení společenského uplatnění. Promlčení. Vědomost poškozeného o škodě

290. Náhrada za ztížení společenského uplatnění a výkon zaměstnání se zvýšeným úsilím

291. Analogie při aplikaci vyhlášky o odškodňování bolesti a ztížení společenského uplatnění. Maximalizace náhrady za bolest a ztížení společenského uplatnění

292. Stanovení výše náhrady za ztížení společenského uplatnění

293. Zvýšení náhrady za ztížení společenského uplatnění

294. Podmínky pro mimořádné zvýšení náhrady za ztížení společenského uplatnění

295. Rozhodování o mimořádném zvýšení náhrady za ztížení společenského uplatnění

296. Prodlení s placením zvýšení odškodnění za ztížení společenského uplatnění

297. Výše náhrady za bolest a ztížení společenského uplatnění při poškození na zdraví před 29. 1. 1993, vznikly-li bolest a ztížení společenského uplatnění po tomto datu

298. Výše náhrady za bolest a ztížení společenského uplatnění z poškození zdraví způsobeného před 1. 9. 1981

299. Náhrada za bolest. Aplikace vyhlášky č. 440/2001 Sb.

300. Náhrada za bolest. Počátek běhu subjektivní promlčecí doby

6. Účelně vynaložené náklady spojené s léčením

301. Účelně vynaložené náklady spojené s léčením. Druhy nákladů

302. Náklady na dietní stravování

303. Náklady spojené s návštěvami poškozeného zaměstnance

304. Podmínky přiznání nákladů na dietní stravování. Promlčení

305. Účelně vynaložené náklady spojené s léčením. Svobodná volba lékaře

306. Náhrada nákladů zdravotní péče placených zaměstnancem

7. Věcná škoda

307. Pojem věcná škoda

308. Pojem věcná škoda

309. Pojem věcná škoda

310. Pojem věcná škoda. Náklady na obstarání domácnosti

8. Náhrada škody pozůstalým

311. Náhrada nákladů na výživu pozůstalých. Okruh oprávněných osob

312. Podmínky práva na náhradu nákladů na výživu pozůstalých

313. Náhrada nákladů na výživu pozůstalé družky a jejích dětí

314. Doba rozhodná pro vznik, rozsah a další trvání práva na náhradu nákladů na výživu pozůstalých

315. Věcná škoda

316. Věcná škoda a náklady pozůstalé manželky na práce vykonávané dříve poškozeným zaměstnancem

317. Uplatnění práva pozůstalých dětí na jednorázové odškodnění a náhradu nákladů na jejich výživu

318. Povaha práva na náhradu nákladů na výživu pozůstalých. Změna poměrů

319. Náhrada nákladů na výživu pozůstalých. Střet zájmů mezi pozůstalými

320. Valorizace náhrady nákladů na výživu pozůstalých

321. Valorizace náhrady nákladů na výživu pozůstalých

322. Náhrada nákladů na výživu pozůstalých a změna rozhodnutí v důsledku změny poměrů. Rozsah náhrady. Valorizace průměrného výdělku a valorizace důchodu

323. Rozsah náhrady nákladů pohřbu

9. Změna poměrů poškozeného

324. Změna poměrů poškozeného rozhodných pro určení výše náhrady za ztrátu na výdělku po uzavření dohody o narovnání

325. Změna poměrů poškozeného rozhodných pro určení výše náhrady za ztrátu na výdělku. Počátek změny povinnosti zaměstnavatele

326. Splnění podmínek pro vznik práva na starobní důchod z hlediska změny poměrů poškozeného

327. Splnění podmínek pro vznik práva na starobní důchod z hlediska změny poměrů poškozeného

328. Změna poměrů poškozeného v souvislosti s přiznáním starobního důchodu

329. Změna poměrů poškozeného rozhodných pro určení výše náhrady za ztrátu na výdělku. Obecné onemocnění vylučující výdělečnou činnost

330. Změna poměrů poškozeného rozhodných pro určení výše náhrady za ztrátu na výdělku. Výkon trestu odnětí svobody poškozeným

331. Změna poměrů poškozeného rozhodných pro určení výše náhrady za ztrátu na výdělku. Studium poškozeného na vysoké škole

332. Změna poměrů poškozeného rozhodných pro určení výše náhrady za ztrátu na výdělku. Výdělky přesahující průměrný výdělek před vznikem škody. Úprava náhrady za ztrátu na výdělku podle valorizačních předpisů

333. Změna poměrů poškozeného rozhodných pro určení výše náhrady za ztrátu na výdělku. Výdělek po pracovním úrazu přesahující průměrný výdělek před vznikem škody. Úprava náhrady za ztrátu na výdělku podle valorizačních předpisů

334. Změna poměrů poškozeného rozhodných pro určení výše náhrady za ztrátu na výdělku. Vyšší výdělek zaměstnance po pracovním úrazu nebo nemoci z povolání

335. Změna poměrů. Změna rozsudku odsuzujícího k plnění v budoucnu splatné náhrady za ztrátu na výdělku

336. Změna poměrů poškozeného rozhodných pro vznik práva na náhradu za ztrátu na výdělku. Výkon vazby poškozeným

337. Změna poměrů poškozeného přiznáním jiného invalidního důchodu

338. Průměrný výdělek při změně poměrů poškozeného přiznáním jiného invalidního důchodu

339. Náhrada za ztrátu na výdělku po skončení pracovní neschopnosti. Změna poměrů v souvislosti s obecným onemocněním nebo zhoršením zdravotního stavu zaměstnance

III. Odpovědnost za škodu na odložených věcech

340. Předpoklady odpovědnosti za škodu na odložených věcech

341. Podmínky odpovědnosti zaměstnavatele

342. Omezení odpovědnosti zaměstnavatele

343. Rozsah odpovědnosti zaměstnavatele. Odpovědnost vůči osobám, které nejsou zaměstnanci

344. Odpovědnost za škodu způsobenou odcizením přenosné počítačky

345. Odpovědnost za škodu způsobenou odcizením mzdy

346. Odpovědnost za škodu způsobenou odcizením osobního automobilu zaměstnance

347. Odpovědnost za škodu způsobenou na věcech odložených ve služebním motorovém vozidle

348. Zánik práva na náhradu škody pro nesplnění ohlašovací povinnosti zaměstnance

349. Ohlašovací povinnost zaměstnance. Adresát ohlášení škody

350. Ohlašovací povinnost zaměstnance. Lhůta pro ohlášení vzniku škody

IV. Střet odpovědnosti za škodu podle zákoníku práce a podle občanského zákoníku. Regresní právo zaměstnavatele

351. Střet odpovědnosti za škodu na zdraví podle zákoníku práce a podle občanského zákoníku

352. Střet odpovědnosti za škodu na zdraví podle zákoníku práce a podle občanského zákoníku. Výrok rozhodnutí soudu

353. Regresní právo zaměstnavatele. Náhrada škody již nahrazené subjektem odpovědným podle občanského zákoníku

354. Regresní právo zaměstnavatele. Míra odpovědnosti škůdce vůči zaměstnanci

355. Regresní právo zaměstnavatele. Obsah a rozsah náhrady

356. Promlčení regresního práva zaměstnavatele

357. Regresní právo zaměstnavatele. Náhrada plnění poskytnutého nad rámec odpovědnosti zaměstnavatele

358. Regresní právo zaměstnavatele. Náhrada nákladů řízení o náhradu škody

359. Regresní právo zaměstnavatele. Odpovědnost zaměstnance jako provozovatele motorového vozidla za škodu

Vybraná ustanovení zákoníku práce

II. Odpovědnost zaměstnavatele za škodu při pracovních úrazech a nemocech z povolání

1. Předpoklady odpovědnosti zaměstnavatele za škodu vzniklou zaměstnanci pracovním úrazem nebo nemocí z povolání

134. Pojem pracovního úrazu

§ 366 odst. 1, § 380 zák. práce

Pracovním úrazem je tělesné zranění zaměstnance, které nastalo nezávisle na jeho vůli krátkodobým, náhlým a násilným působením zevních vlivů.

Pracovním úrazem však není jen tělesné zranění způsobené nenadálým zevním násilím, nýbrž vůbec porušení zdraví, k němuž došlo nezávisle na vůli poškozeného, jestliže toto porušení zdraví bylo způsobeno zevními vlivy, které svou povahou jsou krátkodobé, je-li zaměstnanec při práci, jíž není zvyklý a která je nepřiměřená jeho tělesným možnostem, nucen okamžitým, usilovným vzepětím sil překonávat vnější odpor, a zvýšit tak náhle, neobvykle a nadměrně svou námahu. Tato tělesná námaha musí pak být příčinou následku, o jehož odškodnění jde. Přitom nemusí jít o jedinou příčinu, nýbrž stačí, když jde o jednu z příčin, avšak důležitou, podstatnou a značnou.

Rozhodnutí Krajského soudu v Plzni ze dne 30. 6. 1961, sp. zn. 4 Co 172/61

R 27/62

Z odůvodnění:

(…) pojem úrazu nutno ovšem současně vymezit tak, aby odpovídal všeobecnému nazírání a chápání uvedeného výrazu, a současně tak, aby toto vymezení bylo ve shodě s poznatky vědy a vyhovovalo praktickým potřebám skutečného života. Není proto úrazem jen tělesné zranění způsobené nenadálým zevním násilím, nýbrž vůbec porušení zdraví, k němuž došlo nezávisle na vůli poškozeného, jestliže toto porušení zdraví bylo způsobeno zevními vlivy, které svou povahou jsou krátkodobé, náhlé a násilné. Pak ovšem k pojmu pracovního úrazu stačí, je-li zaměstnanec při práci, jíž není zvyklý a která je nepřiměřená jeho tělesným možnostem, nucen okam žitým, usilovným vzepětím sil překonávat vnější odpor a zvýšit tak náhle, neobvykle a nadměrně svou námahu. Tato tělesná námaha musí pak být příčinou následku, o jehož odškodnění se jedná.

Při posuzování otázky, zda shora uvedené znaky pojmu pracovního úrazu byly v konkrétním případě splněny, nutno vycházet především ze znaleckých posudků. Z nich plyne, že k porušení zdraví žalobce došlo v okamžiku, kdy náhle zvedal bednu se zbožím; při zvedání bedny do výše hlavy pocítil nevolnost, prudké bolesti v krajině srdeční a krátce poté omdlel. Toto zranění žalobce označují posudky znalců jako pracovní úraz, který vznikl bezprostředně po pracovním úkonu vyžadujícím neobvyklé a nadměrné zvýšení námahy, přičemž šlo o práci pro žalobce nepřiměřenou a namáhavou. Posudek znalců dospívá k závěru, že pracovní výkon žalobce byl vyvolávajícím činitelem při vzniku infarktu myocardu.

Ze shora uvedeného plyne, že k porušení zdraví žalobce došlo nezávisle na jeho vůli působením zevních vlivů, které byly svou povahou krátkodobé, náhlé a násilné, přičemž současně žalobce byl nucen zvýšit neobvykle, náhle a nadměrně svoji námahu. Při tom je také nutno přihlédnout k tělesným možnostem žalobce, který vzhledem k svému věku a vzhledem k tomu, že řadu let již tělesně nepracoval, musel vynaložit při této práci neobvyklou a nadměrnou námahu. V tom směru je třeba zejména poukázat na shora uvedené znalecké posudky, z nichž plyne, že pro člověka manuální práci zvyklého jde o jiný druh námahy, než u člověka, který tělesně nepracoval a má poměrně slabě vyvinuté svalstvo. V tomto případě stačí náhlé působení mnohem menší námahy než v případě pracovníka manuální práci zvyklého k tomu, aby toto působení bylo pro srdeční sval škodlivé.

Poněvadž pak k infarktu žalobce došlo bezprostředně po předmětném pracovním úkonu, a toto porušení jeho zdraví bylo v přímé souvislosti s výkonem zaměstnání, byla dána příčinná souvislost mezi poškozením zdraví a úrazovým dějem. Přitom ovšem – a to nutno zdůraznit – nemuselo jít o jedinou příčinu úrazu, nýbrž stačilo, když šlo o jednu z příčin, avšak důležitou, podstatnou a značnou. Všeobecným zkoumáním jevů lze totiž dojít k závěru, že každý následek mívá nikoli jednu, nýbrž obvykle celou řadu příčin a každá příčina zase řadu následků. Některé příčiny jsou hlavní a ty vedou k určitým následkům a jiné jsou podružné a k následkům toho druhu nevedou. Z toho je nutno vyjít při posuzování příčinné souvislosti a provést tak logickou izolaci určité příčiny a určitého následku. Ze všech následků je třeba hodnotit jen jediný, jímž je porušení zdraví, a ze všech příčin jen ty, s nimiž zákon spojuje nárok na odškodnění. Jestliže pak škodná událost, s níž zákon tento nárok spojuje, je v konkrétním případě jednou z hlavních příčin nastalého porušení zdraví, je dána příčinná souvislost mezi touto škodnou událostí a následkem, o jehož odškodnění se jedná. Poněvadž zkoumání příčin, které vedou k určitému porušení zdraví, spadá do oboru lékařské vědy, nutno vycházet ze znaleckých posudků v konkrétní věci podaných, jichž obsah shodně nasvědčuje tomu, že pracovní výkon v souzeném případě byl vyvolávajícím činitelem při vzniku infarktu.

135. Pojem pracovního úrazu. Příčinná souvislost mezi úrazovým dějem a porušením zdraví při existenci latentního chorobného stavu

§ 366 odst. 1, § 380 zák. práce

Pracovním úrazem se rozumí porušení zdraví, které bylo zaměstnanci způsobeno v přímé souvislosti s výkonem jeho zaměstnání nezávisle na jeho vůli krátkodobým, náhlým a násilným působením zevních vlivů. Toto zevní působení, označované také jako úrazový děj, je zpravidla takovou událostí, která vyvolá u postiženého subjektivní potíže, které mu nedovolují pokračovat v obvyklé práci nebo jen s určitými potížemi, nebo jej dokonce z práce vyřazují.

O úrazový děj může jít i v případech náhlého poškození zdraví, které nastalo při náhlém napětí sil, velké námaze, nezvyklém úsilí, kdy pracovní výkon přesahuje hranice obvyklé, každodenně vykonávané práce nebo je sice konán v hranicích obvyklé těžké práce, ale za nepříznivých okolností, anebo se sice pohybuje v hranicích obvyklé namáhavé práce, pro kterou však organismus pracovníka není přizpůsoben nebo na kterou svými schopnostmi nestačí.

Existence určitého chorobného stavu, třeba latentního, nemůže vyloučit závěr, že mezi úrazovým dějem a jím vyvolaným následným chorobným stavem je přímá příčinná souvislost, a že tedy vyvolání tohoto chorobného stavu bylo způsobeno jako jednou z hlavních příčin, které jej vyvolaly, pracovním úkonem zaměstnance, při jehož provádění k němu došlo. Na tom nemůže ničeho měnit skutečnost, že na vznik poškození zdraví vyvolaného úrazovým dějem spolupůsobily i jiné vnitřní faktory, vrozené nebo získané, jež vyvolávají pro organismus neobvyklé podmínky, jak je tomu kupř. u dispozice vyvolané dříve vzniklým chorobným stavem.

Rozhodnutí Nejvyššího soudu ze dne 28. 4. 1962, sp. zn. 4 Cz 86/61

R 1/63

Z odůvodnění:

Praxí a judikaturou byl pojem pracovního úrazu vymezen tak, že se jím rozumí porušení zdraví, které bylo zaměstnanci způsobeno v přímé souvislosti s výkonem jeho zaměstnání nezávisle na jeho vůli krátkodobým, náhlým a násilným působením zevních vlivů.

Toto zevní působení, označované též jako úrazový děj, je významným kritériem, bez něhož by nemohlo jít o úraz a kterým je odlišen úraz od samostatného onemocnění. Půjde zpravidla o takovou událost, která vyvolá u postiženého subjektivní potíže, které mu nedovolují pokračovat v obvyklé práci nebo jen s určitými potížemi, nebo jej dokonce z práce vyřazují. I když sice zdánlivě chybí zevní faktor úrazového děje, může jít o úrazový děj i v případech náhlého poškození zdraví, které nastalo při náhlém napětí sil, velké námaze, nezvyk lém úsilí, kdy pracovní výkon přesahuje hranice obvyklé, každodenně vykonávané práce nebo je sice konán v hranicích obvyklé těžké práce, ale za nepříznivých okolností, anebo pohybuje se sice v hranicích obvyklé namáhavé práce, pro kterou však organismus pracovníka není přizpůsoben nebo na kterou svými schopnostmi nestačí.

Posuzováno z těchto hledisek nutno dojít v daném případě se zřetelem ke zjištěným okolnostem k závěru, že k poškození zdraví žalobce, který při zvedání konce závory zatížené těžkým závažím musel náhle napnout síly a vynaložit velké úsilí a který při tomto pracovním výkonu ucítil bolestivé prasknutí v zádech a musel následkem toho práce zanechat, došlo zevním působením, které bylo krátkodobé, náhlé a násilné. Byl tu tedy nepochybně úrazový děj jako základní podmínka existence pracovního úrazu.

I další základní znak úrazu, totiž poškození zdraví, je nepochybně dán, když u žalobce byl zjištěn výhřez meziobratlové ploténky.

Jde konečně o zodpovězení otázky, zda poškození zdraví žalobce a jím mu vzniklá škoda byly v příčinné souvislosti s úrazovým dějem. V tomto směru znalec lékař i krajský soud došly sice k závěru, že tu tato příčinná souvislost byla, dovozují však se zřetelem k tomu, že u žalobce nejméně od r. 1957 existovaly již degenerativní změny na meziobratlových ploténkách tuberkulosního původu a tím i dispozice k výhřezu ploténky, k němuž by bylo mohlo dojít kdykoli i bez úrazového děje, že úrazový děj byl jen vedlejší příčinou porušení zdraví žalobce, kdežto hlavní příčinou byly uvedené degenerativní změny na páteři (posudek znalce) a krajský soud dokonce usoudil, že porušení zdraví žalobce nemá charakter úrazu, poněvadž nebylo vyvoláno jednorázovým, náhlým, zevním, mechanickým působením, nýbrž má charakter nemoci.

S tímto posouzením nelze souhlasit.

Bylo by v rozporu s intencí zákona č. 58/1956 Sb.396 chránit pracující před škodami z pracovních úrazů, kdyby byla z této ochrany vyloučena poškození zdraví vykazující všechny znaky pracovního úrazu jen proto, že u poškozeného existovala určitá predispozice, která spolupůsobila při vzniku poškození zdraví způsobeného úrazovým dějem. Existence určitého chorobného stavu, třeba latentního, nemůže vyloučit závěr, že mezi úrazovým dějem a jím vyvolaným následným chorobným stavem je přímá příčinná souvislost a že tedy vyvolání tohoto chorobného stavu bylo způsobeno jako jednou z hlavních příčin, které jej vyvolaly, pracovním úkonem, při jehož provádění k němu došlo. Na správnosti tohoto závěru nemůže ničeho měnit skutečnost, že na vznik poškození zdraví vyvolaného úrazovým dějem spolupůsobily i jiné vnitřní faktory, vrozené nebo získané, jež vyvolávají pro organismus neobvyklé podmínky, jak je tomu kupř. u dispozice vyvolané dříve vzniklým chorobným stavem.

Při splnění ostatních shora uvedených podmínek pro naplnění pojmu pracovního úrazu není tedy existence dříve vzniklého chorobného stavu, i když i on spolupůsobil ke vzniku poškození zdraví a následné škody, překážkou úspěšného uplatnění nároku z náhrady této škody podle § 1 zák. č. 58/1956 Sb.397

V daném případě byl sice žalobce následkem degenerativních změn na páteři k výhřezu meziobratlové ploténky náchylný, avšak příčinou, která poškození zdraví a následnou škodu, jejíž náhrady se domáhá, jak znalec ve svém posudku výslovně konstatuje, přímo vyvolala, což odpovídá i tomu, jak se úraz u žalobce bezprostředně projevil, a tedy nepochybně jednou z hlavních příčin, byl pracovní úkon žalobcův – zvednutí závory dne 15. 8. 1958. Ostatně krajský soud sám ve svém rozhodnutí konstatuje, že by k poškození zdraví u žalobce nemuselo dojít, kdyby se byl určitých úkonů vyvaroval.

136. Působení chemických látek jako příčina pracovního úrazu. Odpovědnost za poškození zdraví nastalé v souvislosti se závadným pracovním prostředím

§ 366 odst. 1, § 366 odst. 2, § 265, § 268 odst. 1 zák. práce

Úrazem se rozumí porucha zdraví vyvolaná působením zevní příčiny; touto zevní příčinou nemusí být vždy jen působení mechanických jevů, nýbrž např. i působení chemických látek, s nimiž přichází pracovník do styku.

Jestliže nejsou splněny zákonné podmínky podle § 190 odst. 2, popř. § 190 odst. 1 zák. práce^398 pro odškodnění poškození na zdraví, jež nastalo v souvislosti se závadným pracovním prostředím ovlivňujícím nepříznivě zdravotní stav pracovníka, je povinen soud – je-li to podloženo skutkovými tvrzeními žaloby – posoudit uplatněný nárok na náhradu škody i z hlediska § 187, § 189 zák. práce^399.

Rozhodnutí Krajského soudu v Ústí nad Labem ze dne 24. 7. 1968, sp. zn. 5 Co 415/68

R 20/69

137. Příčinná souvislost mezi úrazovým dějem a poškozením na zdraví

§ 366 odst. 1 zák. práce

Základní podmínkou odpovědnosti organizace za úraz ve smyslu ustanovení § 190 a násl. zák. práce^400 je příčinná souvislost mezi úrazovým dějem a poškozením na zdraví pracovníka. Přitom ovšem nutno zdůraznit, že nemusí jít o jedinou příčinu úrazu, nýbrž stačí, když jde o jednu z příčin, avšak důležitou, podstatnou a značnou.

Porušením zdraví se rozumí nejen poškození tělesné, ale i psychické.

Zhodnocení bývalého Nejvyššího soudu ČSR ze dne 27. 1. 1975, sp. zn. Cpj 37/74

R 11/76, s. 34–35

138. Infarkt myokardu nebo jiná cévní příhoda jako pracovní úraz

§ 366 odst. 1, § 380 zák. práce

Při výkladu pojmu pracovní úraz vzniká pochybnost, zda a za jakých podmínek je pracovním úrazem infarkt myo kardu a jiné cévní příhody. V případě infarktu platí, že i když tu zdánlivě chybí zevní faktor úrazového děje, může jít v tomto případě o úrazový děj, jde-li o náhlé poškození zdraví, které nastalo při náhlém vypětí sil, velké námaze, nezvyklém úsilí, kdy tedy pracovní výkon přesahuje meze obvyklé, každodenně vykonávané práce, nebo je sice konán v hranici obvyklé těžké práce, ale za nepříznivých okolností, anebo se sice pohybuje v hranici obvyklé namáhavé práce, pro kterou však organismus pracovníka není přizpůsoben anebo na kterou svými schopnostmi nestačí. Bezprostřední příčinou vyvolávající infarkt myokardu je totiž psychické trauma (jednorázové přetížení při plnění zvlášť obtížných úkonů) nebo fyzické trauma (neobvyklé, běžnému zařazení neodpovídající jednorázové pracovní vypětí). V souladu s tímto výkladem posuzují soudy tedy stejně námahu z tělesné práce i námahu z duševní práce.

K takovému mimořádnému psychickému vypětí musí ovšem dojít při plnění pracovních úkolů nebo v přímé souvislosti s ním. Nemůže být proto pracovním úrazem náhlá cévní příhoda, která byla vyvolána tím, že nadřízený pracovník nepříznivě hodnotil jiného pracovníka a odvolal jej z funkce, neboť k porušení na zdraví tu nedošlo v důsledku duševního přepětí vyvolaného nadměrným pracovním zatížením, ale z důvodů jiných.

Zhodnocení bývalého Nejvyššího soudu ČSR ze dne 27. 1. 1975, sp. zn. Cpj 37/74

R 11/76, s. 31–32

139. Příčinná souvislost mezi úrazovým dějem a poškozením na zdraví. Spolupůsobení predispozice u poškozeného při úrazovém ději

§ 366 odst. 1 zák. práce

Bylo by v rozporu se smyslem zákona chránit pracovníka před škodami z pracovních úrazů, kdyby byla z této ochrany vyloučena poškození na zdraví, vykazující všechny znaky pracovního úrazu, jen z toho důvodu, že u poškozeného existovala určitá predispozice, která spolupůsobila při vzniku poškození na zdraví, způsobeného úrazovým dějem. Existence určitého chorobného stavu, byť i latentního, nemůže vyloučit závěr, že mezi úrazovým dějem a jím vyvolaným následným chorobným stavem je přímá příčinná souvislost, a že tedy vyvolání tohoto chorobného stavu bylo způsobeno výkonem práce jako jednou z hlavních příčin (např. výhřez meziobratlové ploténky, na které již několik let byly degenerativní změny tuberkulózního původu, a tím i predispozice k výhřezu ploténky). Nemůže ovšem stačit pouhé připuštění možnosti zhoršení zdravotního stavu v důsledku úrazového děje, nýbrž musí být tato příčinná souvislost najisto postavena.

Zhodnocení bývalého Nejvyššího soudu ČSR ze dne 27. 1. 1975, sp. zn. Cpj 37/74

R 11/76, s. 35

140. Pracovní úraz způsobený nadměrnou námahou při tělesné nebo duševní práci

§ 366 odst. 1, § 380 zák. práce

O pracovný úraz ide aj v tých prípadoch, ak pracovník pri práci, na ktorú nebol zvyknutý a ktorá bola neprimeraná jeho možnostiam, bol nútený okamžitým, náhlým vypätím síl prekonávať odpor a zvýšiť tak náhle, neobvykle a nad merne svoju námahu. Pritom musí byť preukázaná príčinná súvislosť medzi poškodením zdravia a úrazovým dejom, čo znamená, že príčinou následku, odškodnenia ktorého sa pracovník domáha, musí byť námaha z telesnej alebo duševnej práce; stačí pritom, keď bola jednou z príčin, a to príčinou podstatnou.

Zpráva bývalého Nejvyššího soudu SSR ze dne 19. 6. 1980, sp. zn. Cpj 11/80

R 28/80, s. 193

141. Vliv zdravotní predispozice zaměstnance na příčinnou souvislost mezi pracovním úrazem a invaliditou

§ 366 odst. 1 zák. práce

Příčinnou souvislost mezi pracovním úrazem a onemocněním způsobujícím invaliditu pracovníka nelze vyloučit pro zdravotní predispozici pracovníka, jestliže pracovní úraz nemoc vyvolal nebo byl alespoň jednou z hlavních příčin invalidity, popřípadě příčinou dovršující invaliditu pracovníka.

Usnesení bývalého Nejvyššího soudu ČSR ze dne 12. 3. 1981, sp. zn. 11 Co 24/81

R 46/83

142. Příčinná souvislost mezi úrazovým dějem a poškozením na zdraví

§ 366 odst. 1 zák. práce

Nevyhnutným predpokladom pri znania odškodnenia za pracovný úraz je aj bezpečné preukázanie príčinnej súvislosti medzi úrazovým dejom a poškodením zdravia pracovníka; nestačí tu teda len pripustenie možnosti zhoršenia zdravotného stavu pracovníka v dôsledku poškodenia zdravia úrazovým dejom pri plnění pracovných úloh alebo v priamej súvislosti s ním.

Rozsudek bývalého Nejvyššího soudu SSR ze dne 28. 5. 1982, sp. zn. 4 Cz 7/82

R 9/84

143. Souvislost úrazu s plněním pracovních úkolů zaměstnancem. Hlediska posuzování

§ 366 odst. 1, § 274 zák. práce

Otázku přímé souvislosti utrpěného úrazu s výkonem zaměstnání je třeba posuzovat z hlediska místního, časového a věcného, to je, zda lze na takovou souvislost usuzovat se zřetelem na charakter vztahu činnosti, při níž k úrazu došlo, k náplni zaměstnání pracovníka.

Rozhodnutí Městského soudu v Praze ze dne 24. 11. 1960, sp. zn. 11 Co 387/60

R 21/61

144. Souvislost úrazu s plněním pracovních úkolů zaměstnancem. Hlediska posuzování

§ 366 odst. 1, § 380 odst. 3, § 274 odst. 1, § 387 odst. 1 zák. práce

Při řešení otázky, zda úraz, který utrpěl zaměstnanec, je v přímé souvislosti s plněním pracovních úkolů, soud posuzuje tuto souvislost z hlediska místního, časového a věcného, tedy zda taková souvislost je dána vzhledem ke vztahu činnosti, při níž došlo k úrazu, k plnění povinností, které pro zaměstnance vyplývají z pracovního poměru.

Rozsudek Nejvyššího soudu ze dne 20. 11. 2001, sp. zn. 21 Cdo 2507/2000

SoJ č. 1/02, s. 42

Z odůvodnění:

V posuzovaném případě žalobkyně tvrdila, že úraz utrpěla při cestě, která byla nezbytná k tomu, aby vyznačila svůj odchod v Knize příchodů a odchodů, tedy při úkonu, který je v přímé souvislosti s plněním pracovních úkolů.

Otázku přímé souvislosti utrpěného úrazu s plněním pracovních úkolů je třeba posuzovat z hlediska místního, časového a věcného, tedy zda lze k takové souvislosti dospět vzhledem ke vztahu činnosti, při níž k úrazu došlo, k plnění povinností, které pro zaměstnance vyplývají z pracovního poměru.

Časová a místní souvislost činnosti, při níž žalobkyně utrpěla úraz, je v projednávané věci nepochybná, neboť podle zjištění soudů došlo k úrazu poté, co žalobkyně ukončila výkon práce, a v místě, jež bylo na cestě, kterou bylo potřebné vykonat k tomu, aby mohla vyznačit svůj odchod z práce v Knize příchodů a odchodů. Při posouzení, zda je dána také souvislost věcná, bylo třeba zkoumat vnitřní účelový vztah činnosti žalobkyně, při níž došlo k úrazu, ke splnění její pracovní povinnosti, spočívající ve vyznačení odchodu z práce v Knize příchodů a odchodů. V tomto směru měl odvolací soud – jak vyplývá z ustanovení § 132 o. s. ř. – pečlivě přihlížet k tomu, co vyšlo za řízení najevo, včetně toho, co uvedli účastníci.

145. Souvislost úrazu s plněním pracovních úkolů zaměstnancem. Hlediska posuzování

§ 366 odst. 1, § 273 odst. 2 zák. práce

Pro závěr, zda zaměstnanec plnil pracovní úkoly (§ 37 odst. 2 věta první nař. vlády č. 223/1988 Sb.401), nejsou samy o sobě významné motiv či pohnutka zaměstnance (vzdálenější předpoklady a představy, z nichž jednající vychází), ale především to, zda z hlediska věcného, místního i časového jde objektivně o činnost konanou pro zaměstnavatele.

Rozsudek Nejvyššího soudu ze dne 14. 1. 2003, sp. zn. 21 Cdo 454/2002

SoJ č. 5/03, s. 353

Z odůvodnění:

Ode dne, kdy vznikl pracovní poměr, vznikají mezi pracovníkem (zaměstnancem) a organizací (zaměstnavatelem) pracovní vztahy, charakterizované řadou vzájemných práv a povinností. K základním povinnostem vyplývajícím z pracovního poměru náleží (kromě jiného) povinnost zaměstnavatele přidělovat zaměstnanci práci podle pracovní smlouvy a tomu odpovídající povinnost zaměstnance tuto práci podle pracovní smlouvy podle pokynů zaměstnavatele osobně konat [srov. § 35 odst. 1 písm. a) a b) zák. práce^402]; povinnostem jednoho účastníka právního vztahu odpovídají vždy oprávnění druhého účastníka vyžadovat, aby vůči němu byly tyto povinnosti plněny. Zaměstnavatel může (s výjimkami uvedenými v ustanovení § 37 a § 38 zák. práce^403) od zaměstnance vyžadovat jen takové pracovní úkony, které spadají do rámce druhu a místa výkonu sjednané práce. Zaměstnavatel nemůže platně vydávat příkazy (pokyny), které by byly v rozporu s obsahem pracovního poměru. Vydá-li zaměstnavatel přesto příkaz (pokyn), který je v rozporu s obsahem pracovního poměru, není zaměstnanec povinen takový příkaz uposlechnout; podrobí-li se však takovému příkazu a při výkonu nařízené činnosti utrpí úraz, není jeho postavení méně příznivé, než vykonával-li by činnost spadající do rámce druhu a místa výkonu práce podle pracovní smlouvy, neboť plněním pracovních úkolů je nejen výkon pracovních povinností vyplývajících z pracovního poměru, nýbrž i jiná činnost vykonávaná na příkaz organizace (zaměstnavatele) a činnost, která je předmětem pracovní cesty (§ 37 odst. 1 nařízení vlády č. 223/1988 Sb.404).

Z uvedené legální definice vyplývá, že za plnění pracovních úkolů je dále – vedle (jakékoliv) činnosti konané přímo na příkaz zaměstnavatele – považována rovněž činnost, kterou zaměstnanec vykonává na základě podnětu těch, kteří ani nemají oprávnění stanovit a ukládat mu pracovní úkoly, organizovat, řídit a kontrolovat jeho práci a dávat mu k tomuto účelu závazné pokyny (srov. § 9 odst. 3 zák. práce^405), popřípadě též činnost vykonávaná bez vnějšího podnětu jiných osob, pouze na základě vlastního rozhodnutí zaměstnance. Pro závěr, zda lze takto pojatou činnost zaměstnance považovat za plnění pracovních úkolů ve smyslu ustanovení § 37 odst. 2 věty první nařízení vlády č. 223/1988 Sb.406, není významný motiv či pohnutka zaměstnance, tj. vzdálenější předpoklady a představy, z nichž jednající vychází (jak se nesprávně domníval soud prvního stupně); rozhodující je, zda z hlediska věcného, místního i časového jde objektivně o činnost konanou pro organizaci (zaměstna vatele).

146. Souvislost úrazu s plněním pracovních úkolů zaměstnancem. Cesta do zaměstnání

§ 366 odst. 1, § 380 odst. 3, § 274 odst. 1 zák. práce

Za cestu do zaměstnání a zpět lze pokládat jen cestu z bydliště zaměstnance k místu vstupu do podniku a zpět.

Rozhodnutí Městského soudu v Praze ze dne 27. 9. 1962, sp. zn. 6 Co 433/62

R 39/63

147. Souvislost úrazu s plněním pracovních úkolů zaměstnancem. Cesta do zaměstnání

§ 366 odst. 1, § 380 odst. 3, § 274 odst. 1 zák. práce

Je-li v jednom areálu umístěno několik zaměstnavatelů, je pro posouzení, kdy končí cesta zaměstnance do zaměstnání ve smyslu ustanovení § 190 odst. 2 zák. práce^407, rozhodující závěr, od kterého okamžiku po vstupu do areálu začal být zaměstnanec povinen podrobit se pokynům zaměstnavatele usměrňujícím jeho jednání; z tohoto hlediska není významné, zda jde o pokyny udělované přímo zaměstnavatelem, anebo zprostředkovaně subjektem, který v rámci areálu zajišťuje ostrahu společnou pro všechny zaměstnavatele.

Rozsudek Nejvyššího soudu ze dne 13. 9. 2005, sp. zn. 21 Cdo 688/2005

R 36/06^408

Z odůvodnění:

Z hlediska skutkového stavu bylo v posuzované věci zjištěno (správnost skutkových zjištění soudů přezkumu dovolacího soudu nepodléhá – srov. § 241a odst. 2 a § 242 odst. 3 o. s. ř.), že žalobce pracoval u žalované 1) na základě pracovní smlouvy jako jeřábník – vazač v budově č. 337, která se nacházela v areálu Š. H. a. s. Dne 24. 4. 2001 ve 13.30 hodin žalobce utrpěl úraz – poškození zdraví (amputaci v pravém bérci, zlomeninu pravé stehenní kosti a dilaceraci levé nohy), když byl v místě železničního přejezdu u 7. brány uvnitř areálu Š. H., a. s., sražen a přejet projíždějícím nákladním železničním vozem tlačeným lokomotivou, provozovanou žalovanou 2). Žalobce má zato, že se jedná o pracovní úraz, za jehož odškodnění odpovídá žalovaná 1), „neboť již vešel do areálu, ve kterém je – spolu s dalšími – umístěn jeho zaměstnavatel, a nejkratší možnou cestou se ubíral do zaměstnání“.

Odvolací soud – jak vyplývá z odůvodnění jeho rozsudku – dovodil, že žalobce utrpěl úraz při cestě do zaměstnání. S tímto názorem nelze souhlasit.

Skutečnost, že v jednom areálu je umístěno několik právnických osob – zaměstnavatelů, sama o sobě ještě neumožňuje posoudit, kde končí zaměstnancova cesta do zaměstnání. Soudní praxe v typově obdobném případě (sp. zn. 6 Cz 28/87 býv. Nejvyššího soudu ČSR, na který dovolatel poukazuje), vycházejíc ze skutkového stavu, který tehdy byl pro posouzení věci určující, dospěla k závěru, že v případě, je-li zaměstnanci určen vchod do areálu, končí cesta do zaměstnání u tohoto vchodu, a to bez ohledu na to, kde se vyznačuje příchod. Není-li vchod do areálu takto určen, je pracovištěm budova, ve které má zaměstnanec plnit své pracovní úkoly, popřípadě je umístěn zaměstnavatel, u něhož je zaměstnanec v pracovním poměru, a že cesta areálem je v tomto případě ještě cestou do zaměstnání.

Z výsledků dokazování v posuzované věci vyplývá, že žalovaná 1) působila na základě smlouvy o nájmu nemovitostí v areálu Š. H., a. s., kromě jiného v budově č. 337; v této budově také žalobce vyznačoval příchod do zaměstnání a vykonával práci podle pracovní smlouvy. Jak určoval Pracovní pokyn ze dne 18. 4. 2000 č. 10/ŘS/2000, ke vstupu do areálu a „příchodu na pracoviště v objektech a odchodu z nich kteroukoliv vrátnicí, a to nejdříve hodinu před začátkem pracovní doby stanovené pro ranní, odpolední a noční směnu a nejpozději hodinu po skončení směny“ opravňovala stálá průkazka vystavená žalovanou 2) na náklady zaměstnavatele zaměstnance, a v rámci vstupního školení o bezpečnosti práce konaného dne 31. 8. 2000 byl pak žalobce poučen – kromě jiného – o pravidlech „pohybu osob“ v rámci areálu. I když v kolektivní smlouvě pro rok 2001 nebylo již deklarováno, jako tomu bylo v roce předchozím, že „cesta do zaměstnání a zpět, pro potřeby § 190 odst. 2 zák. práce^409, končí vstupem do objektů Š. a začíná odchodem z objektů Š.“, faktická situace se nezměnila, neboť vstup zaměstnanců a jejich pohyb v rámci areálu byl – na rozdíl od jejich pohybu venku, na který zaměstnavatel neměl (nemohl mít) žádný vliv – i nadále usměrňován pokyny zaměstnavatele, které zaměstnanci byli povinni respektovat. Za tohoto stavu je na místě závěr, že žalobce ukončil cestu do zaměstnání okamžikem, kdy vstupem do areálu jednou z určených vrátnic začal být povinen dbát dispozic svého zaměstnavatele, a že cesta areálem je – z pohledu zaměstnance – úkonem nutným před počátkem práce a tedy úkonem, který je ve smyslu ustanovení § 25 odst. 3 nařízení vlády č. 108/1994 Sb.410 v přímé souvislosti s plněním pracovních úkolů.

Z uvedeného současně vyplývá, že ve prospěch opačného názoru nelze důvodně namítat, že „žalobce neměl určeno jiné místo k plnění pracovních úkolů, nežli právě v budově č. 337“, neboť odpovědnost zaměstnavatele za škodu vzniklou pracovním úrazem ve smyslu ustanovení § 190 odst. 1 zák. práce^411 není omezena jen na případy, utrpí-li zaměstnanec poškození zdraví náhlým, násilným a krátkodobým působením zevních vlivů (úraz) při plnění pracovních úkolů, a že se týká rovněž pracovních úrazů, které se přihodily v přímé souvislosti s plněním pracovních úkolů. Z tohoto hlediska není pro posouzení přímé souvislosti s plněním pracovních úkolů rovněž významné, zda k úrazu dojde při „chůzi po komunikaci na pozemku nikoli zaměstnavatele“, anebo okolnost, kde (ve kterém místě) dochází k vyznačování příchodu do zaměstnání, neboť místo instalace příslušného zařízení může být závislé na organizačním rozhodnutí zaměstnavatele, na možnosti umístění z technického hlediska, apod., aniž by mohlo být v daných podmínkách vždy ztotožněno se skutečným vstupem do zaměstnání. Pro posouzení místa ukončení cesty do zaměstnání v areálu, který zaměstnavatel sdílí s více fyzickými či právnickými osobami, nemůže být samo o sobě – bez přihlédnutí k dalším okolnostem – podstatné, že zaměstnavatel nezajišťuje ostrahu objektu, v němž působí, sám přímo v tomto objektu, nýbrž společně s ostatními subjekty způsobem, který se mu z hlediska sledovaného účelu jeví nejvíc efektivní; rozhodující je, že zaměstnanec je již povinen podrobit se (přímo nebo zprostředkovaně uděleným) pokynům svého zaměstnavatele. Okolnost, zda zaměstnavatel v kolektivní smlouvě anebo ve vnitřním předpise označí místo vstupu do zaměstnání, není právně významná, neboť zákon s takovým prohlášením zaměstnavatele závěr, kdy končí cesta zaměstnance do zaměstnání (popř. kdy začíná cesta ze zaměstnání), nespojuje; tato deklarace má povahu toliko skutkové okolnosti, která společně s dalšími skutečnostmi může takový závěr umožnit.

Z výše uvedených důvodů je namístě uzavřít, že je-li v jednom areálu umístěno několik fyzických či právnických osob – zaměstnavatelů, je pro posouzení, kdy končí cesta zaměstnance do zaměstnání ve smyslu ustanovení § 190 odst. 2 zák. práce^412, rozhodující závěr, od kterého okamžiku po vstupu do areálu začal být zaměstnanec povinen podrobit se pokynům zaměstnavatele usměrňujícím jeho jednání; z tohoto hlediska není významné, zda se jedná o pokyny udělované přímo zaměstnavatelem, anebo zprostředkovaně subjektem, který v rámci areálu zajišťuje ostrahu společnou pro všechny umístěné podnikatelské subjekty.

148. Souvislost úrazu s plněním pracovních úkolů zaměstnancem. Cesta ke stravování

§ 366 odst. 1, § 380 odst. 3, § 274 odst. 1 zák. práce

Z hlediska posouzení, zda cesta ke stravování, na které zaměstnanec utrpěl pracovní úraz, byla konána v objektu zaměstnavatele (§ 25 odst. 3 nař. vlády č. 108/1994 Sb.413), je rozhodující, zda jde o prostory (budovy, prostranství) ve sféře dispozice zaměstnavatele, kde je zaměstnanec povinen podrobit se pokynům zaměstnavatele k zajištění bezpečnosti a ochrany zdraví při práci; utrpí-li zaměstnanec úraz mimo rámec těchto prostor, není z tohoto hlediska významné, že cesta po veřejném prostranství byla k místu stravování jediným možným přístupem.

Rozsudek Nejvyššího soudu ze dne 6. 6. 2006, sp. zn. 21 Cdo 1824/2005

SoJ č. 4/07, s. 284

Z odůvodnění:

Z hlediska skutkového stavu bylo v posuzované věci zjištěno (správnost skutkových zjištění soudů přezkumu dovolacího soudu nepodléhá – srov. § 241a odst. 2 a § 242 odst. 3 o. s. ř.), že žalobkyně pracovala u žalované v pracovním poměru jako učitelka. Dne 8. 4. 2002 okolo 12.30 hod. utrpěla úraz cestou z budovy školy na oběd do školní jídelny, když se jí při chůzi po veřejné komunikaci (chodníku) podvrtnul na nerovnosti chodníku kotník levé nohy, a v důsledku toho byla od 9. 4. 2002 do 28. 4. 2002 práce neschopná.

V posuzovaném případě za tohoto skutkového stavu odvolací soud – jak vyplývá z odůvodnění napadeného rozsudku – řešil právní otázku, zda poškození zdraví, k němuž dojde cestou na oběd v době přestávky na oběd mimo areál zaměstnavatele, lze považovat za poškození zdraví v přímé souvislosti s plněním pracovních úkolů, a zda se tedy jedná ve smyslu ustanovení § 190 odst. 1 zák. práce^414 o pracovní úraz. (…)

Problematiku přímé souvislosti utrpěného úrazu s plněním pracovních úkolů řeší soudní praxe v obecné poloze tím způsobem, že tuto souvislost je třeba posuzovat z hlediska místního, časového a věcného, tedy zda taková souvislost je dána vzhledem ke vztahu činnosti, při níž došlo k úrazu, k plnění povinností, které pro zaměstnance vyplývají z pracovního poměru (srov. rozsudek Nejvyššího soudu České republiky ze dne 20. 11. 2001, sp. zn. 21 Cdo 2507/2000, uveřejněný v časopise Soudní judikatura č. 1/2002, pod pořadovým číslem 11). V poněkud konkrétnější (povýtce kazuističtější) poloze je otázka přímé souvislosti s plněním pracovních úkolů upravena ustanovením § 25 odst. 3, 4 a 5 nařízení vlády č. 108/1994 Sb., kterým se provádí zákoník práce a některé další zákony (dále jen „nařízení vlády“)415.

Podle ustanovení § 25 odst. 3 nařízení vlády v přímé souvislosti s plněním pracovních úkolů jsou úkony potřebné k výkonu práce a úkony během práce obvyklé nebo nutné před počátkem práce nebo po jejím skončení a úkony obvyklé v době přestávky na jídlo a oddech konané v objektu zaměstnavatele. Takovými úkony však nejsou cesta do zaměstnání a zpět, stravování, ošetření, popřípadě vyšetření ve zdravotnickém zařízení, ani cesta k nim a zpět, pokud není konána v objektu zaměstnavatele. Vyšetření ve zdravotnickém zařízení prováděné na příkaz zaměstnavatele nebo vyšetření v souvislosti s noční prací, ošetření při první pomoci a cesta k nim a zpět jsou úkony v přímé souvislosti s plněním pracovních úkolů.416

S názorem dovolatelky, že „v daném případě se žalobkyně z areálu zaměstnavatele nevzdálila, když její cesta vedla přímo z jedné části budovy do části druhé, a to výlučně za účelem závodního stravování ve školní jídelně“, však dovolací soud nesouhlasí.

Výklad otázky, do jaké míry lze považovat za pracovní úraz poškození zdraví, které zaměstnanec utrpěl cestou ke stravování a zpět, nebyl v minulosti jednotný, neboť dřívější právní úprava stanovila pouze v obecné poloze (srov. § 41 odst. 3 nařízení vlády č. 54/1975 Sb., kterým se provádí zákoník práce), že stravování nepatří mezi úkony během práce obvyklé nebo nutné před počátkem práce nebo po jejím skončení, které by byly v přímé souvislosti s plněním pracovních úkolů. Soudní praxe (srov. Zhodnocení býv. Nejvyššího soudu ČSR ze dne 27. 1. 1975, sp. zn. Cpj 37/74, uveřejněné ve Sbírce soudních rozhodnutí a stanovisek roč. 1976, str. 97, pod poř. číslem 11) vycházela z názoru, že z úkonů potřebných k výkonu práce a úkonů během práce obvyklých nebo nutných před počátkem práce nebo po jejím skončení „je vyňato stravování, nikoliv také cesta ke stravování“, aniž vysvětluje, zda má na mysli cestu ke stravování v areálu zaměstnavatele, anebo mimo něj. Jedna část dobové literatury se tehdy klonila k názoru, že by zaměstnavatel „odpovídal za úraz, k němuž by došlo cestou do závodní jídelny, jen kdyby se stal v areálu organizace“ (srov. Urbanec, A. – Týcová, M.: Odškodňování pracovních úrazů a nemocí z povolání. Práce, Praha 1976, str. 39), zatímco jiní autoři (Týc, J. a kol.: Náhrada škody při pracovních úrazech a nemocech z povolání. Práce, Praha 1977, str. 40) mínili, že „opustí-li pracovník za účelem stravování areál organizace, jde o přímou souvislost s plněním pracovních úkolů“. Přesnější vymezení, v podstatě totožné se současným stavem, přinesla až úprava obsažená v ustanovení § 37 odst. 3 nařízení vlády č. 223/1988 Sb., kterým se provádí zákoník práce, v němž se již – kromě jiného – stanovilo, že v přímé souvislosti s plněním pracovních úkolů není stravování, ani cesta k němu a zpět, pokud není konána v objektu organizace.

Současná platná právní úprava obsažená v ustanovení § 25 odst. 3 nařízení vlády č. 108/1994 Sb.417 uvedený vývoj reflektuje. Za pracovní úraz umožňuje považovat poškození zdraví, které zaměstnanec utrpěl cestou ke stravování, jen jestliže tato cesta byla konána v objektu zaměstnavatele. Východiskem úvah zde může být okolnost, že odpovědnost zaměstnavatele za škodu vzniklou pracovním úrazem – jde-li o rozsah úkonů potřebných k výkonu práce, úkonů během práce obvyklých nebo nutných před počátkem práce nebo po jejím skončení – má své místo jen v případech, kdy zaměstnavatel může mít možnost vlastními opatřeními ovlivnit úroveň bezpečnosti a ochrany zdraví při práci a kdy je zaměstnanec povinen podrobit se pokynům zaměstnavatele usměrňujícím jeho jednání. Protože toto působení preventivní povahy není zpravidla možné mimo areál zaměstnavatele, nelze po zaměstnavateli spravedlivě požadovat, aby (obdobně, jako je tomu v případě cesty do zaměstnání a zpět – srov. § 190 odst. 2 zák. práce^418) odpovídal za úraz, k němuž dojde mimo sféru jeho působnosti na veřejném prostranství. Ve prospěch opačného názoru nelze důvodně namítat, že do budovy školní jídelny „neexistuje jiný přístup než po chodníku, kde žalobkyně úraz utrpěla“, ani že žalobkyně přecházela po veřejném prostranství „výlučně za účelem závodního stravování“, neboť otázka stavebního uspořádání budovy, ani okolnost, zda subjektivním důvodem opuštění prostoru působnosti zaměstnavatele bylo jedině stravování, anebo ještě příčiny jiné, se stravováním nesouvisející, nemění nic na skutečnosti, že k úrazu došlo na cestě ke stravování mimo objekt zaměstnavatele.

Z uvedeného vyplývá, že z hlediska posouzení, zda cesta ke stravování, na které zaměstnanec utrpěl úraz, byla konána v objektu zaměstnavatele (§ 25 odst. 3 nařízení vlády č. 108/1994 Sb.419), je rozhodující, zda jde o prostory (budovy, prostranství) ve sféře dispozice zaměstnavatele, kde je zaměstnanec povinen podrobit se pokynům zaměstnavatele k zajištění bezpečnosti a ochrany zdraví při práci; utrpí-li zaměstnanec úraz mimo rámec těchto prostor, není z tohoto hlediska významné, že cesta po veřejném prostranství byla k místu stravování jediným možným přístupem.

149. Souvislost úrazu s plněním pracovních úkolů zaměstnancem. Úraz při přespávání v ubikaci

§ 366 odst. 1 zák. práce

Přespávání v ubikaci není v přímé souvislosti s výkonem zaměstnání, i když jde o ubytování poskytnuté zaměstna vatelem.

Rozhodnutí Nejvyššího soudu ze dne 31. 5. 1961, sp. zn. 4 Cz 20/61

R 5/62

150. Souvislost úrazu s plněním pracovních úkolů zaměstnancem

§ 366 odst. 1 zák. práce

Pre posúdenie zodpovednosti za škodu pri pracovných úrazoch nie je dôvod rozlišovať, či u pracovníka došlo k úrazu pri plnení pracovných úloh alebo v priamej súvislosti s ním.

Rozsudek bývalého Nejvyššího soudu SSR ze dne 29. 9. 1971, sp. zn. 4 Cz 13/71

R 13/72

151. Souvislost úrazu s plněním pracovních úkolů zaměstnancem. Napadení zaměstnance jinou osobou

§ 366 odst. 1 zák. práce

Dojde-li k úrazu pracovníka při plnění pracovních úkolů např. tak, že je napaden jiným pracovníkem nebo osobou, která v organizaci nepracuje, jde o pracovní úraz, neboť při posuzování objektivní odpovědnosti organizace za pracovní úraz je rozhodující, že mu škoda vznikla při plnění pracovních úkolů, a nikoliv okolnost, kdo je původcem škody.

Zhodnocení bývalého Nejvyššího soudu ČSR ze dne 27. 1. 1975, sp. zn. Cpj 37/74

R 11/76, s. 32

152. Souvislost úrazu s plněním pracovních úkolů zaměstnancem. Úraz po dokončení pracovního úkolu

§ 366 odst. 1 zák. práce

Nejde o pracovní úraz, když pracovník dokončí dlouho před ukončením pracovní směny pracovní úkol, jehož provedením byl pověřen, a o další práci se u svého nadřízeného záměrně nehlásí. Nelze ovšem takto posuzovat případy, kdy pracovník nepracuje, protože vyčkává přidělení další práce od svého nadřízeného. Není tu však vyloučena odpovědnost organizace za úraz podle ustanovení § 187 zák. práce^420.

Zhodnocení bývalého Nejvyššího soudu ČSR ze dne 27. 1. 1975, sp. zn. Cpj 37/74

R 11/76, s. 32

153. Souvislost úrazu s plněním pracovních úkolů zaměstnancem. Úraz domácké dělnice

§ 366 odst. 1 zák. práce

Jde o pracovní úraz, utrpěla-li domácká dělnice při dovozu výrobků do podniku úraz, poněvadž podle pracovní smlouvy byla povinna výrobky dovážet do provozovny podniku, takže k úrazu došlo při plnění pracovních úkolů.

Zhodnocení bývalého Nejvyššího soudu ČSR ze dne 27. 1. 1975, sp. zn. Cpj 37/74

R 11/76, s. 32

154. Souvislost úrazu s plněním pracovních úkolů zaměstnancem. Náhlá nevolnost

§ 366 odst. 1 zák. práce

O pracovní úraz půjde i tehdy, jestliže k němu dojde v důsledku náhlé nevolnosti pracovníka, která nebyla vyvolána pracovním prostředím.

Zhodnocení bývalého Nejvyššího soudu ČSR ze dne 27. 1. 1975, sp. zn. Cpj 37/74

R 11/76, s. 33

155. Souvislost úrazu s plněním pracovních úkolů zaměstnancem. Úraz řidiče

§ 366 odst. 1 zák. práce

Jde o pracovní úraz, když řidič vozidla organizace po ujetí určité etapy cesty odstaví vozidlo a jde se občerstvit do hostince, přičemž na zpáteční cestě z hostince ke svému vozidlu je zachycen jiným projíždějícím vozidlem a je usmrcen.

Zhodnocení bývalého Nejvyššího soudu ČSR ze dne 27. 1. 1975, sp. zn. Cpj 37/74

R 11/76, s. 34

156. Souvislost úrazu s plněním pracovních úkolů zaměstnancem. Vybočení z plnění pracovních úkolů

§ 366 odst. 1 zák. práce

O pracovní úraz nejde tehdy, jestliže poškození na zdraví pracovníka nastalo v době, kdy vybočil z plnění pracovních úkolů nebo z činnosti, která je v přímé souvislosti s plněním pracovních úkolů, a kdy tedy došlo k tzv. excesu (např. pracovník utrpí úraz, když si bez dovolení vyrábí pro sebe nějaké věci v dílně, nebo utrpí úraz při tzv. černé jízdě).

Zhodnocení bývalého Nejvyššího soudu ČSR ze dne 27. 1. 1975, sp. zn. Cpj 37/74

R 11/76, s. 34

157. Souvislost úrazu s plněním pracovních úkolů zaměstnancem. Úraz během přestávky školení

§ 366 odst. 1 zák. práce

Úraz utrpený cez prestávku na oddych pri internátnom školení je spravidla úrazom pracovným.

Rozsudek Nejvyššího soudu ze dne 8. 3. 1966, sp. zn. 6 Cz 140/65

S III, s. 364

Z odůvodnění:

Účasť na školení, či sa už školenie koná priamo na pracovisku (v mieste, ktoré je pravidelným pracoviskom účastníka školenia), alebo v mieste, ktoré nie je pravidelným pracoviskom účastníka školenia (takže účasť na ňom je vlastne činnosťou, ktorá je predmetom pracovnej cesty), sa podľa § 1 odst. 3 vyhlášky č. 7/1962 Zb.421 považuje za činnosť, ktorá je v priamej súvislosti s výkonom zamestnania. Zmyslom tu je, aby sa z hľadiska ochrany pracovníkov pred následkami úrazov školenie posudzovalo v podstate rovnako ako výkon zamestnania (výkon práce, iná činnosť pre podnik, činnosť, ktorá je predmetom pracovnej cesty, atď). Aj keď sa školenie ne označuje ako výkon zamestnania, ale len ako činnosť, ktorá je s výkonom zamestnania v priamej súvislosti, nemožno napriek tomu pojem „školenie“ vykladať tak, že sa ním rozumie len vlastná účasť na prednáškách a diskusiách, konaných v rámci školenia. Súčasťou školenia je nepochybne aj tá činnosť účastníka školenia, ktorá z hľadiska miestného i časového, ale aj z hľadiska vecného, s vlastným školením priamo súvisí; patria k nej nepochybne tiež všetky úkony počas školenia zvyčajné, a to obdobne ako sa posudzujú niektoré úkony potrebné na výkon práce alebo zvyčajné v priebehu práce alebo po jej skončení.

Ak je nepochybné, že úraz, ktorý utrpí pracovník na pracovisku cez organizované prestávky určené na oddych, je pracovným úrazom, niet potom dôvodu, prečo by sa ako pracovný úraz neposudzoval úraz, ktorý utrpel účastník školenia cez prestávky na oddych, ktoré boli vedením školenia vopred stanovené pre všetkých účastníkov školenia.

Nemožno súhlasiť s názorom odvola cieho súdu v tejto veci, podľa ktorého by išlo o organizované prestávky cez školenie len v tom prípade, keby sa aj využitie týchto prestávok vedením školenia organizovalo jednotne a záväzne pre všetkých účastníkov. Organizovanosť prestávky na školenie nie je daná tým, že účastníci školenia podľa dispozície jeho vedenia majú povinne využívať prestávky určeným spô sobom, ale predo všetkým v tom, že prestávka je vedením školenia vymedzená časove a priestorove pre všetkých účastníkov školenia, pričom v rámci tohto vymedzenia si môže každý účastník počínať podľa svojej úvahy (napr. fajčenie, alebo prechádzka na čerstvom vzduchu). Tak to spravidla býva na každom školení (najmä internátnom), kde režim dňa sa v mnohom podobá rozvrhu vyučovania na školách. Je ale samozrejmé, že účastník školenia je počas organizovanej prestávky chránený proti škode vzniknutej úrazom len potiaľ, pokiaľ sa mu úraz prihodil pri vykonávaní úkonov zvyčajných cez prestávky na školení, čo treba vždy posudzovať so zreteľom na všetky konkrétne okolnosti, za ktorých sa prestávka organizovala, najmä na miesto školenia a na čas, kedy sa prestávka konala. Podľa okolnosti konkrétneho prípadu môže byť miestom určeným pre prestávky účastníkov školenia chodba, alebo určitá miestnosť v budove, priestor pred budovou, v ktorej je školenie, priľahlá záhrada alebo iné priestory, ktoré sú v rámci časovo vymedzenej prestávky dosiahnuteľné; pokiaľ teda účastník školenia pri takejto prestávke neprekračuje rámec časovo a priestorovo vymedzenej prestávky, spadajú tieto jeho úkony do celkového režimu školenia a majú sa z hľadiska zodpovednosti organizácie za škodu vzniknutú pracovníkovi posudzovať rovnako ako samo školenie, ktoré je v priamej súvislosti s výkonom zamestnania.

Odvolací súd tu zamenil krátku oddychovú (napr. desiatovú alebo fajčiarskú) prestávku s prestávkou, ktorá vyjadruje, že ide o delenú zmenu pracovníkov (napr. poludňajšia prestávka pracovníkov predajne s časom predaja od 8 do 12 a od 14 do 18 hodín). Zatiaľ čo úraz cez krátke oddychové prestávky je zásadne pracovným úrazom, pretože k nemu došlo v priamej súvislosti s výkonom zamestnania, nemožno za pracovný úraz považovať taký úraz, ku ktorému došlo v prestávke medzi dvomi časťami zmeny, ktorá nie je súčasťou pracovnej doby a neslúži len na odpočinok pracovníka, ale je stanovená predovšetkým z prevádzkových príčin. Obdobne treba posudzovať aj prestávky pri školení.

158. Souvislost úrazu s plněním pracovních úkolů zaměstnancem. Team-building

§ 366 odst. 1, § 42 odst. 1, § 273, § 274 zák. práce

Pro závěr, zda poškození zdraví, které zaměstnanec utrpěl při některé z aktivit v rámci tzv. team-buildingu, může být považováno za pracovní úraz, není rozhodující formální označení tohoto kurzu týmové spolupráce v příslušných dokumentech, nýbrž vlastní obsahová náplň činnosti, při které zaměstnanec úraz utrpěl.

Rozsudek Nejvyššího soudu ze dne 12. 2. 2009, sp. zn. 21 Cdo 5060/2007

R 115/09^422

Z odůvodnění:

Z hlediska skutkového stavu bylo v posuzované věci zjištěno (správnost skutkových zjištění soudů dovolatelka nezpochybňuje), že zaměstnanec žalobkyně JUDr. P. K., který u ní pracoval ve funkci „reg. právník – Regionalist Lawyer“ na provozovně CTH se sjednanou možností vyslání na dobu nezbytné potřeby na pracovní cesty, se ve dnech 6. 1. 2005 (čtvrtek) do 9. 1. 2005 (neděle) na základě „ces tovního příkazu“ ze dne 5. 1. 2005, podepsaného „pracovníkem oprávněným k povolení cesty“, zúčastnil společně s dalšími spoluzaměstnanci výročního zimního výjezdního zasedání organizovaného žalobkyní v rakouském lyžařském středisku Hintertux, jehož cílem bylo „budování pražského manažerského týmu CHI“ (Management Team-building). Jmenovaný zaměstnanec byl na tuto „oficiální a povinnou“ akci pozván dopisem ze dne 8. 12. 2004, k němuž byl přiložen „denní program“ zasedání, ve kterém byly pro jednot livé dny předem naplánovány různé „společné aktivity“ (např. sáňkování, lyžování, soutěžní sjezd ledovce Hintertux, objevitelská posezení u rakouských kulinářských specialit), spolu s upozorněním na „nutnost vzít si s sebou“ vhodné zimní oblečení s tím, že lyže si účastníci zasedání „mohou půjčit v nedaleké sportovní prodejně“. Dne 8. 1. 2005 v 11.00 hodin, kdy se podle předem stanoveného „denního programu“ konalo od 10.30 do 12.30 hodin „lyžování na sjezdovce/mimo sjezdovku“, utrpěl JUDr. P. K. následkem pádu při sjíždění svahu na lyžích úraz – zlomeninu ruky v oblasti zápěstí, který žalobkyně uznala jako pracovní, a na jeho odškodnění vyplatila jmenovanému zaměstnanci na náhradě za bolest a za ztrátu na výdělku po dobu pracovní neschopnosti celkem 70 203 Kč. Žalovaná, u níž je žalobkyně ze zákona pojištěna pro případ své odpovědnosti za škodu při pracovním úrazu nebo nemoci z povolání, však žalobkyni odmítla uvedenou částku refundovat s odůvodněním, že v případě poškozeného zaměstnance JUDr. P. K. se nejednalo o pracovní úraz, za který by nesl odpovědnost zaměstnavatel (žalobkyně).

Za tohoto skutkového stavu je pro posouzení věci (jejího základu) především významné, zda činnost JUDr. P. K., při které utrpěl poškození zdraví (úraz), lze považovat za plnění jeho pracovních úkolů, popřípadě, zda k jeho úrazu došlo v přímé souvislosti s plněním pracovních úkolů.

(…)

S názorem odvolacího soudu, že výjezdní zimní zasedání v rakouském lyžařském středisku Hintertux konané ve dnech 6. 1. až 9. 1. 2005 „sice bylo pracovní cestou ve smyslu ustanovení § 38 zák. práce^423“, avšak že „lyžování, při kterém se zaměstnanci úraz stal, nebylo ani pracovní činností, ani plněním pracovních povinností poškozeného“, nelze souhlasit.

Pracovní cestou se rozumí časově omezené vyslání zaměstnance zaměstnavatelem na dobu nezbytné potřeby mimo sjednané místo výkonu práce za podmínky, že – tak, jako tomu bylo i v případě poškozeného zaměstnance žalobkyně JUDr. P. K. – možnost vyslání zaměstnance na pracovní cestu byla dohodnuta v pracovní smlouvě. Zaměstnanec na pracovní cestě koná práci podle pokynů vedoucího zaměstnance, který ho na pracovní cestu vyslal (srov. § 38 odst. 1 zák. práce^424).

Odvolacímu soudu lze přisvědčit potud, že, je-li zaměstnanec vyslán na pracovní cestu, nelze považovat veškerou činnost zaměstnance po dobu pracovní cesty za úkony, jež souvisí s plněním pracovních úkolů [mající časový, místní a zejména věcný (vnitřní účelový) poměr k výkonu závislé práce]. V praxi je zastáván názor, že průběh pracovní cesty – od svého počátku až do návratu z ní – se štěpí na více úseků, které z hlediska vztahu k plnění pracovních úkolů či přímé souvislosti s ním nemohou být posuzovány totožně. Tak kupříkladu cesta z bydliště zaměstnance k dopravnímu prostředku, jímž se dopravuje do místa určení, je považována za ces tu do zaměstnání, která končí nástupem do dopravního prostředku, samotná cesta učeným dopravním prostředkem do stanoveného místa je považována za úkon nutný před počátkem práce, a jestliže se zaměstnanec v místě, kde má vykonávat činnost, nejdříve ubytuje, končí tento úkon vstupem do místa ubytování, atd. Z uvedeného vyplývá, že pro posouzení projednávané věci je významné posouzení právní povahy činnosti (toho „úseku“ pracovní cesty), v jejímž rámci JUDr. P. K. úraz utrpěl.

V posuzované věci odvolací soud svůj závěr, že k újmě na zdraví zaměstnance žalobkyně JUDr. P. K. „nedošlo při činnosti, která s plněním pracovních úkolů souvisí, a ani v důsledku přímé souvislosti s plněním jeho pracovních úkolů“, odůvodnil tím, že „lyžování, ač bylo organizovaným programem v rámci pracovní cesty, bylo programem zcela dobrovolným a nesouvisejícím s plněním pracovních povinností“. Je jistě mimo pochybnost, že předmětem pracovní cesty, na kterou byl JUDr. P. K. vyslán příkazem žalobkyně, kterému byl povinen se podrobit, nebyl výkon práce podle pracovní smlouvy, ani jiná činnost vykonávaná na příkaz žalobkyně, kterému se sice nebyl povinen podrobit, ale který by přesto dobrovolně plnil (srov. § 25 odst. 1 nařízení vlády^425). Vlastní průběh tohoto „oficiálního a povinného výročního zimního výjezdního zasedání“ (srov. dopis generálních ředitelů CPH a CTH ze dne 8. 12. 2004) byl určen na základě předem stanoveného denního programu „společných aktivit“ účastníků pracovní cesty, jehož obsah byl naplánován s přihlédnutím k mís tu konání pracovní cesty (mj. sáňkování, lyžování, soutěžní sjezd ledovce Hintertux). Účast na plánovaných činnostech byla zaměstnavatelem předpokládána, neboť důvodem vyslání zaměstnanců na pracovní cestu mělo být „budování pražského manažerského týmu CHI“ (winter management team-building), neboli – jak zdůrazňuje žalobkyně – „vytvoření a stmelení pracovního týmu schopného vysokého nasazení v tvrdých podmínkách a připraveného k tvůrčí práci“. S ohledem na uvedené okolnosti a za uvedených podmínek tedy činnost, při níž JUDr. P. K. utrpěl úraz, nelze považovat bez dalšího za jeho soukromou (individuální) záležitost, resp. za věc jeho osobní záliby.

Tzv. team-building bývá chápán jako intenzivní a záměrné (cílené) budování a rozvíjení pracovního potenciálu pracovních týmů; zejména bývá kladen důraz na prohloubení motivace a vzájemné důvěry, na zlepšení výkonnosti a komunikace mezi členy pracovního kolektivu, na zlepšení týmové kreativity apod. Pro závěr, zda se skutečně jedná o takový kurz týmové spolupráce, není jistě rozhodující jeho formální označení v příslušných dokumentech, nýbrž jeho vlastní obsahová náplň. Vzhledem k tomu, že významné je až individuální posouzení obsahové náplně „výjezdního zasedání“, a v tomto rámci také posouzení konkrétní činnosti („úseku“ pracovní cesty), při níž došlo k poškození zdraví zaměstnance, nepochybně by se nejednalo o činnost v přímé souvislosti s plněním pracovních úkolů, kdyby po skutkové stránce bylo kupříkladu zjištěno, že šlo pouze o společný pobyt zaměstnanců bez cíleného průběhu, který měl jen povahu „zaplacené dovolené“. V dalším řízení proto bude zapotřebí zabývat se věcí z uvedeného hlediska, neboť za situace, kdyby bylo prokázáno, že smyslem a účelem plánovaných aktivit v projednávaném případě bylo prohloubení vzájemných interpersonálních vazeb zaměstnanců, jejich schopnosti vzájemné kooperace a schopností spolupráce s ostatními zaměstnanci, mohlo by se jednat – nazíráno jak z hlediska pořádajícího zaměstnavatele, tak z hlediska věcného (vnitřního účelového) jednotlivého zaměstnance – o „účast na školení k prohloubení kvalifikace“, kterou je zaměstnavatel oprávněn zaměstnanci uložit (srov. § 141a zák. práce^426), a tedy o činnost v přímé souvislosti s plněním pracovních úkolů ve smyslu ustanovení § 25 odst. 4 nařízení vlády^427.

159. Souvislost úrazu s plněním pracovních úkolů zaměstnancem. Vybočení z plnění pracovních úkolů

§ 366 odst. 1 zák. práce

O pracovní úraz nejde tehdy, jestliže k poškození na zdraví pracovníka došlo v době, kdy pracovník vybočil z plnění pracovních úkolů nebo z činnosti, která je v přímé souvislosti s plněním pracovních úkolů. Tak tomu bylo např. tehdy, když dva pracovníci na pracovišti házeli po sobě uzávěry od limonádových lahví, přičemž tento uzávěr způsobil jednomu z nich úraz na oku. Bude tomu tak také v případě utrpění úrazu kupř. v nočních hodinách na chodbě ubytovacího zařízení při internátním školení pracovníků, neboť k úrazu tu nedošlo přímo při školení nebo v přímé souvislosti s ním, nýbrž v souvislosti s ubytováním. Není rovněž pracovním úrazem poškození na zdraví, které utrpěl pracovník na cestě z internátního školení k návštěvě rodiny v době, která nebyla určena pro takovou návštěvu řádem tohoto internátního školení.

S IV, s. 410

160. Souvislost úrazu s plněním pracovních úkolů zaměstnancem. Očkování jako pracovní úraz

§ 366 odst. 1 zák. práce

Poškodenie na zdraví spôsobené očkovaním možno považovať za pracovný úraz, ak očkovanie bolo nariadené pre určité skupiny pracovníkov vzhľadom na povahu ich práce.

Rozsudek bývalého Nejvyššího soudu SSR ze dne 25. 10. 1979, sp. zn. 6 Cz 16/79

S IV, s. 955

161. Souvislost úrazu s plněním pracovních úkolů zaměstnancem. Úraz při požívání ochranných nápojů v horkých provozech

§ 366 odst. 1 zák. práce

Požívání nápojů, které je organizace povinna pracovníkům v horkých provozech bezplatně poskytovat (§ 133 odst. 2 zák. práce^428), je úkonem potřebným k výkonu práce ve smyslu ustanovení § 41 odst. 3 nař. vlády č. 54/1975 Sb.429, a jde tedy o úkon v přímé souvislosti s plněním pracovních úkolů ve smyslu ustanovení § 190 odst. 1 zák. práce^430. Nejde tu o stravování ve smyslu ustanovení § 41 odst. 3 věty druhé nař. vlády č. 54/1975 Sb.431 Dojde-li tedy při takovém úkonu k úrazu, jde tu o pracovní úraz ve smyslu ustanovení § 190 odst. 1 zák. práce^432.

Rozsudek Okresního soudu v Jihlavě ze dne 30. 3. 1976, sp. zn. 5 C 140/76

S IV, s. 957

162. Souvislost úrazu s plněním pracovních úkolů zaměstnancem. Úraz při pracovní cestě konané vlastním motorovým vozidlem

§ 366 odst. 1 zák. práce

Konal-li pracovník pracovní cestu vlastním motorovým vozidlem, utrpěl-li úraz a došlo-li k poškození vozidla, jde o škodu, která pracovníkovi vznikla při plnění pracovních úkolů (§ 190 a § 193 zák. práce^433).

Rozsudek bývalého Nejvyššího soudu ČSR ze dne 30. 11. 1981, sp. zn. 3 Cz 26/81

R 12/83

163. Souvislost úrazu s plněním pracovních úkolů zaměstnancem. Úraz při výkonu pedagogického dozoru

§ 366 odst. 1 zák. práce

Při výkonu pedagogického dozoru na brigádě žáků plní učitel úkoly vyplývající z jeho pracovního poměru u zaměstnavatelské organizace. Za pracovní úraz, který učitel při této činnosti utrpí, odpovídá proto jeho zaměstnavatelská organizace podle ustanovení § 190 odst. 1 zák. práce^434.

Rozsudek bývalého Nejvyššího soudu ČSR ze dne 28. 5. 1982, sp. zn. 6 Cz 37/82

B č. 1/85, s. 28

164. Odpovědnost za škodu vzniklou úrazem zaměstnance v nepřímé souvislosti s plněním jeho pracovních úkolů

§ 366 odst. 1, § 265 zák. práce

§ 420 obč. zák.

Jestliže dojde u pracovníka organizace k poškození na zdraví nebo ke smrti úrazem při plnění pracovních úkolů nebo v přímé souvislosti s ním, odpovídá za škodu tím vzniklou organizace (§ 190 odst. 1 zák. práce^435). Jestliže však dojde k poškození na zdraví nebo ke smrti pracovníka v nepřímé souvislosti s plněním pracovních úkolů, např. při osobním konfliktu pracovníků v pracovní době, a organizace za škodu neodpovídá podle úpravy obecné odpovědnosti (§ 187 zák. práce^436), odpovídá za škodu tím vzniklou škůdce podle úpravy občanského zákoníku o odpovědnosti za škodu; způsobil-li takto škodu obviněný, může poškozený vůči němu uplatnit nárok na její náhradu v adhezním řízení.

Rozsudek bývalého Nejvyššího soudu ČSR ze dne 10. 9. 1976, sp. zn. 8 Tz 24/76

R 71/78 (trestní)

165. Úraz dítěte při výchově v mateřské škole

§ 391 zák. práce

Úraz, který utrpělo dítě při výchově v mateřské škole, nelze odškodnit jako pracovní úraz.

S IV, s. 418

166. Úraz žáka školy v přestávce mezi vyučovacími hodinami

§ 391 zák. práce

Úraz žáka školy, k němuž došlo v přestávce mezi dvěma vyučovacími hodinami, třeba rovněž posoudit podle ustanovení zákoníku práce o odpovědnosti organizace za škodu při pracovních úrazech.

Usnesení Krajského soudu v Brně ze dne 12. 3. 1970, sp. zn. 15 Co 60/70

R 67/71

167. Prokazování pracovního úrazu

§ 366 odst. 1 zák. práce

Nárok na odškodnění pracovního úrazu není závislý na tom, zda pracovník úraz ohlásí či nikoliv, ani na tom, zda je nebo není sepsán záznam o úrazu. I výpověď svědka, který nebyl bezprostředním svědkem úrazu, může přispět ke zjištění skutečného stavu věci.

Rozhodnutí Nejvyššího soudu ze dne 9. 2. 1965, sp. zn. 6 Cz 5/65

R 24/65

168. Pojem nemoci z povolání

§ 366 odst. 2 a 3, § 380 odst. 4 zák. práce

nař. vlády č. 290/1995 Sb.

Zákonník práce ani predpisy tento zákonník vykonávajúce chorobu z povolania nedefinujú; ustanovenie § 190 ods. 2 Zák. práce iba odkazuje na choroby z povolania uvedené v predpisoch o sociálnom zabezpečení, ak vznikli za podmienok tam uvedených^437. Z toho vyplýva, že chorobou z povolania môže byť iba taká choroba, ktorá je uvedená v tomto zozname. Výpočet chorôb z povolania je teda taxatívny, nevylučuje však zaraďovanie nových ochorení pod ustálené označenia, alebo využívanie nových poznatkov o chemickom alebo fyzikálnom pôsobení pri chorobách, ktorých označenie je relatívne široké. Pre pojmové vymedzenie tej ktorej choroby z povolania treba využívať i poznatky príslušných vied, najmä lekárskych.

Zpráva bývalého Nejvyššího soudu SSR ze dne 19. 6. 1980, sp. zn. Cpj 11/80

R 28/80, s. 195–196

169. Podmínky odpovědnosti zaměstnavatele za škodu vzniklou zaměstnanci nemocí z povolání

§ 366 odst. 2 zák. práce

Pracoval-li zaměstnanec u podniku za podmínek, za nichž vzniká nemoc z povolání, a pak přešel k jinému podniku na pracoviště, kde byly dány podmínky pro vznik téže nemoci z povolání, uplatňuje zaměstnanec vždy nárok na náhradu škody proti poslednímu zaměstnavateli, přičemž prokazuje, že u něho byla zjištěna nemoc z povolání a že u tohoto posledního zaměstnavatele jsou takové podmínky, že nemoc z povolání, kterou zaměstnanec po dobu zaměstnání u tohoto podniku onemocněl, zde může vzniknout. Zákonnou podmínkou tu není taková délka tohoto zaměstnání, aby jen z tohoto zaměstnání mohla vzniknout nemoc z povolání v konkrétním případě.

Rozhodnutí Obvodního soudu pro Prahu 1 ze dne 28. 11. 1962, sp. zn. 9 C 176/62

R 27/63

Z odůvodnění:

Podle § 1 odst. 2 zák. č. 150/1961 Sb. odpovídá za škodu, způsobenou pracovníkovi nemocí z povolání, ten podnik, u něhož pracovník pracoval naposledy v pracovním poměru za podmínek, z nichž vzniká nemoc z povolání, kterou byl postižen.438

Z této dikce zákona je jasné, že v zájmu usnadnění pozice pracovníka při řešení otázky, proti kterému podniku lze nárok uplatnit, spojuje zákon odpovědnost podniku s tím, že existují podmínky pro vznik nemoci z povolání. Toto ustanovení je zřejmě motivováno i tím, že otázka, proti komu lze nárok uplatnit, nemůže být řešena na základě provedeného dokazování, nýbrž že podnik, proti němuž je nárok uplatňován, musí být jednoznačně zjistitelný v době před uplatněním nároku. Při této zákonné úpravě byla nepochybně uvažována zvláštní povaha nároku, o který jde, zejména i vzhledem k délce inkubační lhůty u některých nemocí z povolání, možnosti změn v pracovním poměru a obtížnosti důkazů v tom směru, na kterém pracovišti nemoc z povolání vznikla.

Zaměstnanec proto prokazuje, že u něho byla zjištěna nemoc z povolání a že u podniku, proti němuž nárok uplatňuje, pracoval naposled za podmínek, z nichž vzniká nemoc z povolání, kterou onemocněl. Zákon užívá výrazu „za podmínek, z nichž vzniká nemoc z povolání“ zřejmě z toho důvodu, aby naznačil, že postačuje, jsou-li vůbec (teoreticky) dány podmínky pro vznik nemoci z povolání, tedy bez zřetele ke konkrétnímu případu.

Pracoval-li tedy zaměstnanec za podmínek, z nichž vzniká nemoc z povolání na určitém pracovišti a přešel pak na jiné pracoviště u jiného podniku, kde byly také dány podmínky pro vznik téže nemoci z povolání, jak tomu bylo i v souzeném případě, pak uplatňuje zaměstnanec vždy nárok na náhradu proti poslednímu zaměstnavateli, prokazuje, že u něho byla zjištěna nemoc z povolání a že u tohoto posledního zaměstnavatele jsou takové podmínky, že nemoc z povolání, kterou onemocněl, zde vzniká.

Tím je pro zaměstnance usnadněna volba pasivně legitimovaného subjektu.

To byl hlavní důvod, proč se zákon oprostil od dřívější formulace (§ 1 zák. č. 58/1956 Sb.), která činila odpovědným podnik, v jehož provozu došlo k nemoci z povolání. Za platnosti citovaného zákona, který činil odpovědným provozovatele, u něhož k nemoci z povolání došlo, by skutečně bylo rozhodující, jak dlouho pracující v podniku pracoval, aby totiž k nemoci z povolání mohlo dojít. Toto hledisko je však dnes nerozhodné.

Rozhodující je, zda v podniku, kde pracovník naposledy pracoval, byly takové pracovní podmínky, že za nich nemoc z povolání vzniká (to jest abstraktně vzniká, nikoliv konkrétně vznikla).

Slovu „vzniká“ jest pak rozumět tak, že nemoc z povolání za podmínek v závodě existujících vzniknout může. Podmínkami, o kterých je v zákoně zmínka, se myslí podmínky z hlediska bezpečnosti práce, to jest rizikovost pracoviště jako taková. Zákonnou podmínkou však není taková délka zaměstnání u posledního zaměstnavatele, aby jen z tohoto zaměstnání – izolováno od předchozí činnosti – mohla vzniknout nemoc z povolání v konkrétním případě. Délka práce na rizikových pracovištích je sice např. u silikotuberkulosy předpokladem onemocnění, ale jen lé kařským předpokladem. Tento lékařský předpoklad je ostatně vždy splněn, když někdo silikotuberkulosou onemocní, protože kdyby pracovník po delší dobu nepracoval na jednom nebo více rizikových pracovištích, k silikotuberkulose by nedošlo. Právě proto, že k ní došlo, je jasné, že žalobce na rizikových pracovištích pracoval. Z hlediska odpovědnosti je proto důležité, zda nemoc z povolání na posledním pracovišti mohla vzniknout, kdyby pracovník za těchto podmínek u tohoto zaměstnavatele pracoval po dobu potřebnou po lékařské stránce. Proto je pro soud rozhodující jen to, zda poslední pracoviště, to jest pracoviště u posledního zaměstnavatele, je rizikové z hlediska § 1 odst. 2 zák. č. 150/1961 Sb.439, tj. zda zde silikosa mohla vzniknout (kdyby pracovní poměr trval po dobu lékařsky nutnou).

Je-li tomu tak, pak zajisté postačí zjištění, které soud činí ze znaleckého posudku a které se opírá nejen o výpověď žalobce a jeho spolupracovníků, ale i o denní pozorování pracoviště žalovaného podniku pracovníky kliniky, že na pracovišti, kde žalobce naposledy pracoval, byla splněna podmínka vdechování nepřípustného množství prachu, jakož i podmínka, že v tomto prachu byl obsah volného kysličníku křemičitého.

170. Podmínky odpovědnosti zaměstnavatele za škodu vzniklou zaměstnanci nemocí z povolání

§ 366 odst. 2 zák. práce

Podnik odpovídá za škodu při nemoci z povolání, jestliže u pracovníka byla zjištěna nemoc z povolání a jestliže na pracovišti podniku, proti němuž je nárok uplatňován, jsou objektivně dány podmínky pro vznik nemoci z povolání; není rozhodné, zda pracovník, u něhož byla zjištěna nemoc z povolání, pracoval na posledním pracovišti po dobu, jež z hlediska lékařského je předpokladem pro vznik nemoci z povolání. Proti svému poslednímu zaměstnavateli neuplatní pracovník nárok jen v takovém případě, kdy podmínky pro vznik nemoci z povolání, kterou onemocněl na tomto posledním pracovišti, vůbec neexistovaly.

Rozhodnutí Krajského soudu v Praze ze dne 20. 9. 1962, sp. zn. 5 Co 229/62

R 35/63

171. Podmínky, za nichž vzniká nemoc z povolání

§ 366 odst. 2 zák. práce

Ustanovení § 1 odst. 2 zák. č. 150/1961 Sb.440 „za podmínek, z nichž vzniká nemoc z povolání“ je třeba rozumět tak, že stačí, jsou-li vůbec (objektivně) dány podmínky pro vznik nemoci z povolání. Jde-li o Bangovu nemoc, musí být prokázáno, že na pracovišti se vyskytlo onemocnění alespoň jednoho kusu dobytka touto nemocí, anebo že z jiných důvodů se podmínky pro vznik této choroby objektivně a jako specifické pro činnost zaměstnance a pracovní prostředí vyskytovaly.

Rozhodnutí Krajského soudu v Ostravě ze dne 4. 11. 1963, sp. zn. 12 Co 169/63

R 5/64

Z odůvodnění:

Podle ustanovení § 1 odst. 2 zák. č. 150/1961 Sb. za škodu způsobenou pracovníkovi nemocí z povolání odpovídá podnik, u něhož pracovník pracoval naposledy za podmínek, z nichž vzniká nemoc z povolání, kterou byl postižen, přičemž nemocemi z povolání se rozumějí nemoci uvedené v příloze k zákonu o sociálním zabezpečení nebo v předpisech podle něho vydaných, jestliže vznikly za podmínek tam uvedených.441 Ustanovení „za podmínek, z nichž vznikla nemoc z povolání“ je třeba rozumět tak, že stačí, jsou-li vůbec (objektivně) dány podmínky pro vznik příslušné nemoci z povolání (srovnej stanovisko Nejvyššího soudu 1 Cp 42/62). To znamená, že je nerozhodné, zda pracovník mohl nebo nemohl onemocnět anebo onemocněl nebo neonemocněl nemocí z po volání z příčin vyskytujících se nebo vyskytnuvších se na posledním rizikovém pracovišti, nýbrž že odpovědnost podniku posledního pracoviště je dána bez zřetele na tyto skutečnosti již tou okolností, že na tomto posledním pracovišti se vyskytují předpoklady (podmínky), za nichž vzniká (může vzniknout) příslušná nemoc z po volání.

Bangova choroba (brucelosa) je nemocí z povolání podle čís. původně 22, nyní podle změny seznamu nemocí z povolání provedené vyhláškou č. 105/1961 Sb. podle čís. 23 (nemoci přenosné ze zvířat na lidi buď přímo, nebo prostřednictvím přenašečů) za předpokladu, že vznikla v podniku, v němž jsou zaměstnanci vydáni tomuto nebezpečí anebo kde onemocnění vzniklo prokazatelně výkonem zaměstnání^442. Z tohoto hlediska nemůže být pochyb, že u žalobkyně jde o nemoc z povolání, neboť jde na jedné straně o druh nemoci spadající pod nemoci uvedené pod č. 23 seznamu, na druhé straně je nepochybné, že u žalovaného družstva se zřetelem na svoji pracovní činnost byla žalobkyně nebezpečí této nemoci vydána. Toto nebezpečí je dáno bez zřetele k tomu, zda krávy též skutečně Bangovou nemocí onemocněly. Míněno je totiž nebezpečí spočívající již v tom, že krávy mohou touto nemocí onemocnět a pracovník se může v takovém případě od nich přímo nebo bezprostředně nakazit. Pokud by mělo zůstat jen při těchto podmínkách, byla by odpovědnost žalovaného družstva dána. Tyto podmínky jsou však bez dalšího směrodatné jako nemoc z povolání pro obor nároků z důchodového zabezpečení. Pro odpovědnost podniku ve směru náhrady škody z nemoci z povolání však zákon č. 150/1961 Sb.443 stanoví ještě další podmínku, a to, že na jeho pracovišti pracovník pracoval za podmínek, z nichž nemoc z povolání vzniká. To pro daný případ znamená vyřešit otázku, zda situace pracoviště byla taková, že by zde byly dány okolnosti, za nichž nemoc z povolání žalobkyně (Bangova choroba) vzniknout může. Tuto otázku soud prvního stupně neobjasnil zcela jednoznačným a nepochybným způsobem. Je nepochybné, že by tu podmínky pro vznik nemoci byly dány, kdyby během pracovní činnosti žalobkyně se u některé z krav Bangova nemoc vyskytla a byla zjištěna. Žalované družstvo se právě bránilo námitkou, že Bangova nemoc se u něho nevyskytla a soud prvního stupně podle dosavadních výsledků řízení nemohl dospět ke zjištění, že by se mezi dobytkem žalovaného družstva ona nemoc objevila. Žalobkyně však již u soudu prvního stupně tvrdila opak, než žalované družstvo a zejména v odvolání rozvedla toto svoje tvrzení a nabídla důkazy, jimiž má být prokázáno, že Bangova nemoc se u žalovaného družstva vyskytla. Je proto na místě toto tvrzení prověřit nabízenými důkazy a popř. i jinak, neboť kladné zjištění by již samo o sobě a bez dalšího stačilo k závěru, že podmínky pro vznik Bangovy nemoci na pracovišti u žalovaného družstva byly.

Obtížnější však tato otázka by byla pro případ, že by u dobytka žalovaného družstva v příslušné době onemocnění uvedenou chorobou zjištěno nebylo. Dosavadní výsledky řízení neposkytují dostatečný podklad pro její zodpovězení za naznačené situace. Znalecké posudky lékaře pracovního lékařství a veterináře nejsou v tomto směru zcela jasné, jednoznačné a přesvědčující, snad z toho důvodu, že jim nebyla jasná právní problematika případu, tj. že nejde o nic jiného, než o to, zda na pracovišti se vyskytovaly objektivně podmínky vzniku Bangovy nemoci. Zdá se, že znalec – veterinář na jedné straně je toho názoru, že žalobkyně se nemohla nakazit od krav, u kterých nebyla zjištěna Bangova nemoc, tj. jakoby podmínky pro vznik této nemoci nebyly a nejsou dány tam, kde touto nemocí neonemocněly krávy (nebo vůbec hospodářská zvířata). Nevyjádřil se však jasně v tom směru, zda hospodářská zvířata (v daném případě krávy) mohou být přenašečem nákazy (bacilonosičem) i v těch případech, že neonemocněla, anebo že nemoc se nijak neprojevila. Na druhé straně však vyslovil názor, že zdrojem infekce brucelosy pro člověka mohou být i různí jiní živočichové (kozy, ovce, prasata, koně, kočky, psi, krysy, drůbež apod.) a dokonce i mouchy, ovádi a komáři. Z tohoto by bylo možno dokonce dovodit úsudek, že podmínky pro vznik Bangovy nemoci na pracovišti i bez vztahu k hospodářským zvířatům byly dány již i tímto hmyzem.

Nutno však uvážit, že takové pojetí by vedlo k závěru, že podmínky vzniku Bangovy nemoci z povolání jsou dány vlastně na téměř všech pracovištích (tedy i ve školách, v železárnách atd.), což by se zřejmě jevilo jako neúnosné a chybné. Z celého smyslu úpravy odškodňování nemocí z povolání jak v rámci důchodového zabezpečení, tak v rámci náhrady škody plyne, že má jít pouze o odškodňování zvláštního rizika práce, a rovněž i vymezení nemocí z povolání podle č. 23 seznamu (nemoci přenosné se zvířat na lidi v zaměstnáních, kde pracovníci jsou vydáni tomuto nebezpečí) naznačuje, že má jít o nebezpečí nákazy spojené s přenosnými nemocemi těch zvířat, s nimiž pracovník přichází do styku daného specificky náplní a prostředím své pracovní činnosti. Pokud by proto soud prvního stupně po doplněném řízení nedospěl k zjištění, že na pracovišti žalobkyně se vyskytlo onemocnění alespoň jednoho kusu dobytka a že již v důsledku toho byly na pracovišti podmínky pro vznik Bangovy nemoci, musel by objasnit, zda a z jakých jiných důvodů se takové podmínky objektivně a jako specifické pro činnost a pracovní prostředí žalobkyně vyskytovaly, a to zejména znaleckým dobrozdáním (posudkem). Jde o zásadní otázku. Dosavadní znalecké posudky ji řešily způsobem ne zcela uspokojivým a podle dostupné lékařské literatury otázky přenášení Bangovy nemoci a její manifestace se jeví značně obtížnými a pochybnými. Je proto na místě, aby okresní soud v případě potřeby si v tomto směru vyžádal dobrozdání příslušných vysokých škol, a to jednak směru lékařského, jednak veterinářského.

172. Podmínky, za nichž vzniká nemoc z povolání, a prodej podniku

§ 366 odst. 2 zák. práce

Při prodeji podniku kupující přejímá práva a povinnosti z pracovněprávních vztahů v té kvalitě a s těmi vlastnostmi, jimiž se vyznačovaly u prodávajícího, včetně podmínek, za kterých zaměstnanec vykonával sjednaný druh práce. Jestliže zaměstnanec vykonává práci podle pracovní smlouvy za podmínek, za nichž vzniká nemoc z povolání, přejímá nový zaměstnavatel práva a povinnosti z tohoto pracovněprávního vztahu s touto vlastností v nezměněné kvalitě, bez ohledu na to, kdy (zda vůbec) bude případně zjištěna nemoc z povolání; z tohoto hlediska není významné, že výkon pracovněprávního závazku je v okamžiku přechodu dočasně suspendován z důvodu některé z překážek v práci.

Rozsudek Nejvyššího soudu ze dne 10. 11. 2003, sp. zn. 21 Cdo 920/2003

SRNS, svazek č. 27, s. 31^444

Z odůvodnění:

K základním právům a povinnostem vyplývajícím z pracovního poměru náleží – kromě jiného – povinnost (a právo) zaměstnavatele přidělovat zaměstnanci práci podle pracovní smlouvy, platit mu za vykonanou práci mzdu, vytvářet podmínky pro úspěšné plnění jeho pracovních úkolů a dodržovat ostatní pracovní podmínky stanovené právními předpisy nebo kolektivní nebo pracovní smlouvou, a tomu odpovídající povinnost (a právo) zaměstnance podle pokynů zaměstnavatele konat osobně práce podle pracovní smlouvy ve stanovené pracovní době a dodržovat pracovní kázeň [§ 35 odst. 1 písm. a) a b) zák. práce^445]. Z povahy věci vyplývá, že uvedená práva a povinnosti kupující přejímá v té kvalitě a s těmi vlastnostmi, jimiž se vyznačovaly u prodávajícího, včetně podmínek, za kterých je vykonáván sjednaný druh práce; okamžikem odevzdání podniku (jeho části) kupujícímu a převodem vlastnického práva k podniku na kupujícího dochází – nazíráno z hlediska zaměstnance – pouze ke změně jednoho ze subjektů pracovněprávního vztahu – zaměstnavatele, zatímco vlastní obsah pracovněprávního vztahu zůstává nedotčen. Jestliže tedy zaměstnanec vykonává práci podle pracovní smlouvy za podmínek, za nichž vzniká nemoc z povolání, přejímá nový zaměstnavatel práva a povinnosti z tohoto pracovněprávního vztahu s touto vlastností v nezměněné kvalitě, bez ohledu na to, kdy (zda vůbec) bude případně zjištěna nemoc z povolání. Protože rozsah přecházejících práv a povinností z pracovněprávních vztahů je v zásadě vymezen mírou práv a povinností, která dosavadnímu zaměstnavateli vyplývají z trvajících (existujících) pracovních poměrů k zaměstnancům, jichž se přechod týká, není z hlediska uvedených závěrů významné, že výkon pracovněprávního závazku je v okamžiku přechodu dočasně suspendován z důvodu některé z překážek v práci podle ustanovení § 124 až § 130 zák. práce^446.

Z uvedeného je zřejmé, že v posuzovaném případě na základě smlouvy o prodeji části podniku ze dne 12. 12. 1994 přešla na žalovanou 2) okamžikem prodeje části podniku – provozu slévárny v Ž. – rovněž veškerá práva a povinnosti z pracovněprávního vztahu žalobkyně upínající se k jejímu existujícímu (trvajícímu) pracovnímu poměru k žalovanému 1), u něhož vykonávala práci slévárenské dělnice za podmínek, z nichž vzniká nemoc z povolání, kterou byla později postižena. Na tomto závěru nic nemění okolnost, že žalobkyně byla v době uzavření smlouvy o prodeji části podniku dne 12. 12. 1994 v pracovní neschopnosti a že k žalované 2) „fakticky nikdy do pracovního poměru nenastoupila“, neboť ustanovení § 480 obch. zák. touto skutečností přechod práv a povinností vyplývajících z pracovněprávních vztahů nepodmiňuje a neváže na ni ani vznik odpovědnostního vztahu podle ustanovení § 190 odst. 3 zák. práce^447 u nového zaměstnavatele. Opačný závěr nelze dovozovat – jak se mylně domnívá odvolací soud v napadeném rozsudku – ani ze skutečnosti, že žalobkyně (ať již z jakéhokoliv právního důvodu) přestala být v pracovním poměru u nového zaměstnavatele – žalované 2) a že od 1. 6. 1995 nastoupila u žalovaného 1) jako účetní, neboť nové skutečnosti, které nastanou poté, co přechod práv a povinností proběhl, nemohou být – jak z logiky věci plyne – pro posouzení této otázky významné.

173. Podmínky odpovědnosti zaměstnavatele za škodu vzniklou zaměstnanci nemocí z povolání

§ 366 odst. 2 zák. práce

Pro vznik odpovědnosti za škodu vzniklou nemocí z povolání není důležité, zda je dána příčinná souvislost mezi vznikem onemocnění a prací zaměstnance, ani zjišťování, kde a za jakých okolností s „vysokou pravděpodobností“ zaměstnanec nemocí skutečně onemocněl; rozhodující je, zda pracoval za podmínek, za nichž konkrétní nemoc z povolání vzniká, a zda je dána příčinná souvislost mezi nemocí z povolání a vzniklou škodou.

Rozsudek Nejvyššího soudu ze dne 23. 5. 2003, sp. zn. 21 Cdo 2308/2002

SRNS, svazek č. 25, s. 262

Z odůvodnění:

Předpokladem pro vznik odpovědnosti za škodu vzniklou nemocí z povolání podle § 190 odst. 3 zák. práce^448 je také při onemocnění přenosnými a parazitárními nemocemi zejména existence uvedeného onemocnění u zaměstnance, vznik škody a příčinná souvislost mezi uvedeným onemocněním a vznikem škody. Aby mohlo být uvedené onemocnění zaměstnance posouzeno jako nemoc z povolání, je dále nezbytné, aby touto nemocí onemocněl zaměstnanec, který pracoval u zaměstnavatele tam, kde se vyšetřují nebo ošetřují osoby, a kde prokazatelný styk s infekčně nemocnými nebo infekčním materiálem je součástí výkonu zaměstnání. Pracoval-li zaměstnanec za uvedených podmínek u více zaměstnavatelů, odpovědnost nese ten z nich, u kterého za těchto podmínek pracoval naposledy před zjištěním takového onemocnění. Pro vznik odpovědnosti za škodu vzniklou nemocí z povolání proto není důležité, jak se domnívá odvolací soud, zda je zde příčinná souvislost mezi vznikem onemocnění a prací žalobkyně jako posudkové lékařky, ani zjišťování, kde a za jakých okolností s „vysokou pravděpodobností“ žalobkyně uvedenou nemocí skutečně onemocněla. Pro posouzení otázky, zda onemocnění žalobkyně je možno považovat za nemoc z povolání, je rozhodující, zda pracovala tam, kde se vyšetřují nebo ošetřují osoby, a kde prokazatelný styk s infekčně nemocnými nebo infekčním materiálem je součástí výkonu zaměstnání. Bude-li zjištěno, že pracovala za podmínek, za nichž podle citovaných předpisů o sociálním zabezpečení konkrétní nemoc z povolání vzniká, a že takovou nemocí onemocněla, dostačuje to k závěru, že se jedná o nemoc z povolání. Ke vzniku odpovědnosti za škodu při nemocech z povolání pak je třeba již jen zjištění, že zaměstnanci – žalobkyni – vznikla škoda a že je zde příčinná souvislost mezi uvedenou nemocí z povolání a vzniklou škodou (nikoli příčinná souvislost mezi vznikem onemocnění a prací žalobkyně jako posudkové lékařky – takovou příčinnou souvislost zákon nevyža duje).

V posuzovaném případě však dosavadní skutková zjištění nejsou spolehlivým podkladem pro závěr, zda žalobkyně pracovala před svým onemocněním virovou hepatitidou B s následným přechodem do virové hepatitidy v pracovním poměru za podmínek, z nichž vzniká nemoc z povolání, kterou byla postižena. Jak totiž vyplývá z vyjádření M. B. – M. h. s. ze dne 23. 3. 1995, žalobkyně při práci posudkové lékařky přichází do kontaktu s pacienty a s biologickým materiálem pacientů interních, eventuálně infekčních oddělení, pravděpodobnost získání nákazy při výkonu povolání je tedy vysoká. Oproti tomu znalkyně MUDr. H. Š., CSc., ve svém znaleckém posudku ze dne 2. 5. 2000 konstatuje, že posudkový lékař při výkonu posudkové činnosti nepřichází do styku s lidským materiálem a není přítomen žádnému vyšetření posuzované osoby na klinice. Protože tato skutková zjištění jsou z hlediska nezbytného závěru, zda žalobkyně pracovala před svým onemocněním virovou hepatitidou B s následným přechodem do virové hepatitidy v pracovním poměru za podmínek, z nichž tato nemoc vzniká, nedostatečným podkladem, měly soudy za účelem objasnění této otázky zejména vyžádat a provést důkaz znaleckým posudkem, který by se k otázce podmínek, za nichž žalobkyně u žalované pracovala, vyjádřil.

174. Vliv predispozice zaměstnance pro onemocnění nemocí z povolání na odpovědnost zaměstnavatele za škodu. Význam příčiny vzniku nemoci z povolání pro odpovědnost zaměstnavatele za škodu

§ 366 odst. 2 zák. práce

nař. vlády č. 290/1995 Sb.

Byla-li zjištěna u pracovníka nemoc z povolání a pracoval-li pracovník před jejím zjištěním u organizace za podmínek, z nichž tato nemoc vzniká, odpovídá organizace za škodu z nemoci z povolání bez ohledu na to, že snad pracovník byl zvýšenou měrou disponován pro onemocnění touto nemocí.

Některé nemoci uvedené v příloze č. 1 k vyhl. č. 102/1964 Sb.449 nevznikají pouze v pracovním procesu, nýbrž i za jiných okolností z jiného důvodu; v takovém případě je nutno umožnit organizaci, aby případně podala důkaz o tom, že nemoc vznikla výhradně z příčin, které nebyly v souvislosti s prací u organizace.

Rozhodnutí Nejvyššího soudu ze dne 17. 9. 1969, sp. zn. 8 Cz 22/69

R 69/70

Z odůvodnění:

Ze zákonné úpravy odškodňování nemocí z povolání vyplývá zásadně, že organizace odpovídá za škodu vzniklou z nemoci z povolání, byla-li u pracovníka zjištěna nemoc z povolání a pracoval-li pracovník předtím v pracovním poměru za podmínek, z nichž taková nemoc z povolání vzniká; přitom je nerozhodné, zda snad měl pracovník zvýšenou dispozici pro tuto nemoc. Ani v případě takové zvýšené dispozice není povinností pracovníka, aby prokazoval, že skutečně získal tu či onu nemoc z povolání při práci v organizaci; i za takového stavu platí domněnka, že jde o nemoc z povolání, jsou-li splněny shora uvedené podmínky. Pro důvodnost žalobního nároku tedy postačí v zásadě, aby žalobce prokázal, že u něho jako pracovníka jde o nemoc z povolání uvedenou v příloze č. 1 k vyhl. č. 102/1964 Sb.450, a to v odškodňovatelné intenzitě, a že jako pracovník pracoval za podmínek, z nichž taková nemoc vzniká.

Z výčtu nemocí z povolání uvedených v příloze č. 1 k vyhl. č. 102/1964 Sb.451 plyne, že většina nemocí z povolání je již svou povahou takového rázu, že nevznikají jinak než v pracovním procesu. Leč některé tam uvedené nemoci mohou vzniknout i za jiných okolností z jiného důvodu; a poněvadž právě hluchota a nedoslýchavost (podobně jako některé další nemoci z povolání) mohou být vyvolány i jinými příčinami, je nutno umožnit organizaci, aby případně podala důkaz o tom, že k vzniku nemoci nedošlo hlukem na pracovišti (takže nejde o hluchotu, popř. těžkou nedoslýchavost způsobenou hlukem na pracovišti, tj. o nemoc z povolání). Ovšem k závěru, že organizace neodpo vídá (k zamítnutí žaloby), by nestačilo, jestliže by bylo prokázáno, že hluk na pracovišti toliko dovršil hluchotu nebo nedoslýchavost vyvolanou původně jinými příčinami, a to do té intenzity, kdy se tato nemoc z povolání stává odškodnitelnou.

Okolnost, že žalobce trpěl již v dřívější době ušní chorobou, nevylučuje tedy sama o sobě, že u něho jde o nemoc z povolání, za kterou žalovaný odpovídá; naopak nasvědčuje tomu, že žalobce mohl onemocnět nemocí z povolání i za poměrně krátkou dobu, po niž pracoval v hlučném prostředí.

175. Odpovědnost zaměstnavatele za škodu při nemoci z povolání za situace, kdy zaměstnanec trpí i jinými nemocemi

§ 366 odst. 2 zák. práce

Ak sa vyskytne u pracovníka nie koľko chorôb, ktoré ovplyvňujú jeho celkový zdravotný stav a pracovné možnosti, treba zistiť, ktorá z nich je chorobou z povolania, či pracovník pracoval u organizácie v podmienkach, z ktorých táto choroba z povolania vzniká, a v akom rozsahu choroba z povolania ovplyvnila pri celkovom ochorení pracovníka jeho pracovnú spôsobilosť.

Rozsudek bývalého Nejvyššího soudu SSR ze dne 25. 4. 1974, sp. zn. 4 Cz 10/74

R 17/75

Z odůvodnění:

Organizácia zodpovedá za škodu pracovníkovi, ak mu bola spôsobená chorobou z povolania, za predpokladu, že takáto choroba u pracovníka bola zistená a že pracovník predtým pracoval u organizácie v podmienkach, z ktorých takáto choroba z povolania vzniká. Ide o objektívnu zodpovednosť organizácie; treba však preukázať, že pracovník trpí na chorobu z povolania v odškodniteľnej intenzite a že pracoval za podmienok, z ktorých takáto choroba vzniká.

Preto v spore treba zistiť a vyriešiť predovšetkým otázku, či došlo k ochoreniu pracovníka chorobou z povolania a či pracovník pracoval v pracovnom pomere u žalovanej organizácie v podmienkach, z ktorých táto choroba z povolania vzniká.

V prípade, že sa u pracovníka vyskytne niekoľko chorôb, ktoré ovplyvňujú jeho zdravotný stav a pracovné možnosti, treba skúmať, ktorá z nich je chorobou z povolania, lebo len tie sú odškodniteľné, ďalej či pracovník predtým pracoval v podmienkach, z ktorých takáto nemoc z povolania vzniká, a u ktorej organizácie, a napokon treba skúmať, v akom rozsahu choroba z povolania ovplyvnila pracovnú schopnosť pracovníka a tým aj ním uplatňované nároky na náhradu škody.

176. Odpovědnost zaměstnavatele za škodu při nemoci z povolání za situace, kdy zaměstnanec trpí i jinými nemocemi

§ 366 odst. 2 zák. práce

Ak sa u pracovníka vyskytne nie koľko chorôb, ktoré ovplyvňujú jeho celkový zdravotný stav a pracovné možnosti, treba zisťovať, ktorá z nich je chorobou z povolania, či pracovník pracoval v organizácii v podmienkach, za ktorých táto choroba z povolania vznikla, a v akom rozsahu choroba z povolania ovplyvnila pri celkovom ochorení pracovníka jeho pracovnú spôsobilosť. Súdy sa v týchto prípadoch obracajú na znalcov a zisťujú podiel choroby odškodniteľnej a choroby, ktorá nevznikla počas plnenia pracovných úloh a nemá ani priamu súvislosť s plnením pracovných úloh. Uspokojujú sa však dakedy s percentuálnym vyčíslením podielu choroby z povolania, hoci samo percento podielu choroby z povolania k pracovnej schopnosti pracovníka je v tomto smere právne bezvýznamné, lebo nemusí zodpovedať miere škody, ktorá v súvislosti s daným poškodením zdravia pracovníka vznikla. V niektorých prípadoch aj neskoršie zistené alebo zdanlivo menej závažné poškodenie môže dovŕšiť ochorenie pracovníka v rozsahu, pre ktorý nie je ďalej schopný vykonávať doterajšiu prácu, a práve tým sa spôsobí celý rozsah škody. Niekedy môže invaliditu pracovníka dovŕšiť aj poškodenie zdravia majúce povahu pracovného úrazu.

Zpráva bývalého Nejvyššího soudu SSR ze dne 19. 6. 1980, sp. zn. Cpj 11/80

R 28/80, s. 197–198

177. Odpovědnost zaměstnavatele za škodu vzniklou dvěma nemocemi z povolání

§ 366 odst. 2 zák. práce

Odpovědnost organizace za škodu vzniklou dvěma po sobě zjištěnými nemocemi z povolání je třeba posuzovat samostatně. Jde o dvě nemoci z povolání, které se mohou projevit v různých dobách rozdílnou odpovědností a rozdílným vznikem škody (zejména její výše).

S IV, s. 409

178. Narušení sluchu jako následek pracovního úrazu a jako následek nemoci z povolání

§ 366 odst. 1, § 366 odst. 2 zák. práce

Otázka, zda v případě narušení sluchu jde o následky pracovního úrazu nebo o následky nemoci z povolání, je v každém jednotlivém případě především otázkou skutkovou. Došlo-li k porušení sluchu v odškodnitelné formě jako následek příčiny jednotlivě izolovatelné, náhlé a úrazovému ději obdobné, může jít při splnění dalších podmínek o následky pracovního úrazu. Jestliže však k takovému porušení sluchu došlo jen v důsledku opětujících se drobných příčin, z nichž žádná sama o sobě nemohla zanechat uvedené trvalé poškození zdraví, ale jež mohly způsobit porušení zdraví ve svém četném souhrnu, může jít při splnění dalších podmínek o následky nemoci z povolání.

S IV, s. 414

179. Okamžik vzniku škody při nemoci z povolání

§ 366 odst. 1, § 366 odst. 2 zák. práce

Ke vzniku škody u odpovědnosti zaměstnavatele za škodu při pracovních úrazech a nemocech z povolání nedochází již tím, že se zhorší zdravotní stav poškozeného zaměstnance (sníží jeho pracovní způsobilost), ale teprve tehdy, jestliže důsledky zhoršení zdravotního stavu, které se projevily u poškozeného, lze vyjádřit v penězích. Pro naplnění předpokladů odpovědnosti za škodu podle ustanovení § 190 zák. práce^452 proto nemá význam skutečnost, jakým způsobem nemoc z povolání ovlivnila celkový zdravotní stav poškozeného zaměstnance; rozhodné je, zda následky nemoci z povolání byly příčinou vzniku škody.

Rozsudek Nejvyššího soudu ze dne 11. 2. 1999, sp. zn. 21 Cdo 376/98

R 35/00

Z odůvodnění:

Škodou se rozumí újma, která nastala (projevuje se) v majetkové sféře poškozeného (tj. majetková újma) a je objektivně vyjádřitelná v penězích. (…) Samotné „zhoršení zdravotního stavu“ postiženého pracovníka (snížení jeho pracovní způsobilosti) proto ještě neznamená vznik škody, neboť samo o sobě není „majetkovou újmou“; teprve tehdy, jestliže se důsledky zhoršení zdravotního stavu projeví v majetkové sféře poškozeného (lze tyto důsledky vyjádřit v penězích), dochází ke vzniku škody.

Obsah náhrady škody je vymezen jednotlivými složkami práva na náhradu škody. Tyto složky se v celkovém právu na náhradu škody při praktické aplikaci projevují jako samostatné dílčí nároky vyplývající z tohoto určitého odpovědnostního vztahu. Jejich existence je navzájem natolik nezávislá, že jednotlivý dílčí nárok může vzniknout, aniž by současně vznikly i další nároky (např. vznikne nárok na náhradu škody za bolest, nevznikne však nárok na náhradu škody za ztížení společenského uplatnění). Tyto dílčí nároky, které zákoník práce rovněž speciálně upravuje, také vznikají v různých dobách, které mohou být od sebe značně rozdílné. Uvedené dílčí nároky jsou tedy podle hmotného práva zcela samostatné, neboť předpoklady jejich vzniku jsou odchylné a také k nim dochází v jinou dobu (srov. rozhodnutí uveřejněné ve Sbírce soudních rozhodnutí a stanovisek, ročník 1976, pod č. 10). S touto relativní samostatností je třeba počítat i při zkoumání existence příčinné souvislosti jako jednoho z předpokladů vzniku nároku na náhradu škody vzniklé nemocí z povolání. Z uvedených důvodů proto ještě není významné, jakým způsobem nemoc z povolání obecně ovlivnila „současný zdravotní stav“ pracovníka (jak otázku klade znalci soud prvního stupně), neboť odpověď na tuto otázku ještě neskýtá podklad pro závěr, zda je dána příčinná souvislost mezi nemocí z povolání a jednotlivými uplatněnými dílčími nároky práva na náhradu škody. Z těchto hledisek proto může být významné jen konkrétní zjištění, zda nemoc z povolání (její následky) byly příčinou vzniku jednotlivé dílčí škody (uplatněného nároku na náhradu škody).

O vztah příčinné souvislosti se jedná tehdy, vznikla-li škoda následkem nemoci z povolání (tj. bez nemoci z povolání by škoda nevznikla tak, jak vznikla). Z hlediska naplnění příčinné souvislosti, jako jednoho z předpokladů odpovědnosti za škodu, nemůže stačit pouhé připuštění možnosti vzniku škody v důsledku nemoci z povolání (jejích následků), nýbrž musí být tato příčinná souvislost najisto postavena. Jestliže se u pracovníka vyskytne současně několik nemocí, které ovlivňují jeho celkový zdravotní stav a pracovní možnosti, jako je tomu v posuzovaném případě, je právně bezvýznamné aritmetické zjištění podílu, jakým se nemoc z povolání podílí na „dlouhodobě nepříznivém zdravotním stavu“, neboť rozhodující je, zda nemoc z povolání byla příčinou škody (zda jejím důsledkem byl vznik dílčího škodního nároku), anebo zda má škoda podklad v příčinách jiných (jiných „obecných“ onemocněních), s nemocí z povolání nesouvisejících. Nemoc z povolání nemusí být jedinou příčinou vzniku škody; postačí, jde-li o jednu z příčin, avšak příčinu důležitou, podstatnou a značnou (srov. rozhodnutí uveřejněné ve Sbírce soudních rozhodnutí a stanovisek, ročník 1976, pod č. 11, str. 35).

180. Odpovědnost zaměstnavatele za poškození zdraví zaměstnance chemickými nebo jinými látkami. Obecná odpovědnost zaměstnavatele za škodu

§ 366 odst. 1, § 265 odst. 1 zák. práce

Došlo-li u pracovníka při plnění pracovních úkolů nebo v přímé souvislosti s ním k poškození zdraví stykem s dráždivými chemickými i jinými látkami, případně s jejich výpary, avšak nejde u pracovníka o nemoc z povolání, je třeba posoudit odpovědnost organizace také z hlediska právní úpravy obsažené v ustanoveních § 190 odst. 1 zák. práce a § 187 odst. 1 zák. práce^453. Podle ustanovení § 190 odst. 1 zák. práce^454 by tu přicházela odpovědnost organizace v úvahu z toho důvodu, že násilným krátkodobým působením zevních příčin na zdraví pracovníka nemusí být vždy mechanické vlivy, ale i chemické nebo jiné látky, s nimiž pracovník přichází do styku (např. v případech náhlých otrav). Odpovědnost organizace podle ustanovení § 187 odst. 1 zák. práce^455 by byla dána tehdy, jestliže bylo onemocnění pracovníka vyvoláno závadným pracovním prostředím, jehož působení sice nebylo násilné a krátkodobé, ale trvalo delší dobu, a závadnost pracovního prostředí byla důsledkem porušení právní povinnosti orga nizace. Prokázat porušení těchto povinností ze strany organizace a příčinnou souvislost s onemocněním pracovníka tu spočívá na pracovníkovi.

Rozsudek bývalého Nejvyššího soudu ČSR ze dne 29. 2. 1980, sp. zn. 6 Cz 3/80

R 45/82

181. Odpovědnost zaměstnavatele za škodu na zdraví zaměstnance vzniklou porušováním předpisů k zajištění bezpečnosti a ochrany zdraví při práci ze strany zaměstnavatele

§ 265, § 268 odst. 1, § 269 a § 270 zák. práce

Jestliže se pracovník domáhá vůči organizaci náhrady škody na zdraví vzniklé tím, že organizace porušovala předpisy k zajištění bezpečnosti a ochrany zdraví při práci, přičemž nejde ani o pracovní úraz, ani o nemoc z povolání, je třeba takový nárok posoudit podle ustanovení § 187 až § 189 zák. práce^456. V takovém případě je třeba prokázat porušení právních povinností organizace, které mělo za následek vznik škody žalobce.

Rozsudek bývalého Nejvyššího soudu ČSR ze dne 20. 8. 1971, sp. zn. 3 Cz 22/71

R 12/72

2. Úplné nebo částečné zproštění odpovědnosti zaměstnavatele

182. Seznámení zaměstnance s bezpečnostními předpisy a pokyny

§ 367 odst. 1 písm. a), § 367 odst. 2 písm. a) zák. práce

Nejde o řádné seznámení zaměstnance s předpisy o bezpečnosti a ochraně zdraví při práci nebo s příkazy, zákazy a jinými pokyny k zajištění bezpečnosti a ochrany zdraví^457, jestliže by se podnik omezil pouze na to, že by pracovníkovi dal k přečtení příslušné bezpečnostní předpisy. Na tomto závěru by neměnilo nic ani to, kdyby pracovník svým podpisem potvrdil, že s těmito předpisy byl seznámen.

Závěry Nejvyššího soudu ze dne 6. 3. 1963, sp. zn. 1 Cp 42/62

R 32/63, s. 99–100

183. Zproštění odpovědnosti za škodu vzniklou úrazem žáku základní školy

§ 367 odst. 1 písm. a), § 367 odst. 2 písm. a), § 391 odst. 2 zák. práce

Také ten, kdo odpovídá za škodu vzniklou úrazem žáku základní školy, se může zprostit své odpovědnosti jen tehdy, jestliže prokáže, že postižený žák svým zaviněním porušil předpisy o bezpečnosti a ochraně zdraví nebo příkazy, zákazy a jiné pokyny k zajištění bezpečnosti a ochrany zdraví, ač byl s nimi řádně seznámen a jejich znalost a dodržování byly kontrolovány a vyžadovány, a že toto porušení bylo jednou z příčin škody nebo její výlučnou příčinou.458

Rozhodnutí Nejvyššího soudu ze dne 27. 1. 1967, sp. zn. 6 Cz 170/66

R 111/67

Z odůvodnění:

Dne 21. 5. 1962 měla žalobkyně, jakožto žákyně Základní devítileté školy v P., zaplatit své třídní učitelce vstupné na představení pořádané u příležitosti Mezinárodního dne dětí. Protože neměla drobné, poslala ji třídní učitelka rozměnit peníze k svačinářce, která měla stanoviště v přízemí školní budovy. Nezletilá žalobkyně odběhla splnit tento příkaz se spolužačkou, avšak svačinářku na jejím stanovišti nezastihly a proto se nezl. žalobkyně rozhodla, že rozmění peníze v prodejně masa naproti školní budově. Když nato obě spolužačky společně vyběhly před školní budovu a přebíhaly ulici, uklouzla nezl. žalobkyně na vozovce před přijíždějícím autobusem. Řidiči se nepodařilo autobus zastavit, nezl. žalobkyni byly autobusem přejety obě nohy, z nichž jedna jí musela být amputována.

(…)

Z obsáhlého zjištění provedeného okresním soudem vyplývá, že ze strany školy nebylo učiněno postačující opatření za tím účelem, aby zákaz vybíhat ze školní budovy byl nejen dodržován, nýbrž, aby jeho porušení bylo zabráněno a znemožněno. Ze skutečnosti, že nezletilá nepočítala s tím, že jí bude kladena nějaká překážka při odchodu ze školy, že další spolužačka se k ní přidala, a že obě mohly nerušeně odejít ze školy, a dále z obsahu výpovědi svědkyně B. O. v trestním řízení, zejména pokud uvedla, že viděla ještě před nezletilou žalobkyní ze školy vyběhnout a přeběhnout ulici dalšího školáka, se podává závěr, že obecně platný zákaz vycházet ze školy byl žáky školy porušován, a že nebylo učiněno takové opatření, které by porušování tohoto zákazu účinně znemožnilo a tak zabránilo i škodným následkům, k nimž u nezl. žalobkyně právě pro nedostatek důsledné zábrany ze strany školských orgánů došlo.

Nelze proto dojít k závěru, že druhý žalovaný se odpovědnosti zprostil, když bylo zjištěno, že dodržování zákazu vycházet ze školní budovy nebylo náležitě kontrolováno a jeho dodržování vyžadováno. V daném případě pak, když zákaz se týká dětí školního věku, nestačilo tento zákaz jen vydat a jeho dodržování kontrolovat, nýbrž bylo třeba učinit opatření, které by opuštění školní budovy účinně zabránilo.

Nebylo-li možno předpokládat u nezletilé žalobkyně (jak ostatně i u dalších žáků), že bude dodržován zákaz vycházet ze školní budovy, neměla se školská správa spokojit s vydáním pouhého zákazu, nýbrž měla učinit důrazná opatření k jeho dodržování, jež by porušování zákazu znemožnilo. Toto opatření bylo nezbytné, zejména když se uváží, že u dětí školního věku nutno předpokládat, že pouhé poučování o dopravních předpisech nemůže být dostatečnou zábranou dopravních nehod těchto dětí.

Další podmínkou částečného či úplného zproštění odpovědnosti organizace je, aby poškozený porušil bezpečnostní předpisy svým zaviněním. To znamená, že i když bylo prokázáno nebo jinak zjištěno, že postižený žák byl s bezpečnostními předpisy řádně seznámen, a že jejich znalost a dodržování byly kontrolovány a vyžadovány, k částečnému nebo úplnému zproštění organizace podle ustanovení § 2 a § 3 zák. č. 150/1961 Sb.459 může dojít jen za dalšího předpokladu, že k porušení bezpečnostního předpisu došlo v konkrétním případě zaviněním poškozeného žáka.

Posouzení této otázky má v souzené věci důležitý význam právě se zřetelem ke skutečnosti, že nezl. žalobkyni bylo v době úrazu 10 roků.

V tomto směru je rozhodující, zda nezl. žalobkyně byla tak vyspělá, její rozumové, rozpoznávací a volní určovací schopnosti tak vyvinuty, že je možno jí přičítat zavinění jako dospělé osobě. Tyto schopnosti musí být posuzovány se zřetelem na chování nezletilé, které bylo příčinou nastalého výsledku.

Volní stránka u nezletilé nebyla podle všech výsledků provedeného dokazování nikterak omezena, v rozumové vyspělosti a rozpoznávací schopnosti se však nezletilá dospělé osobě rovnat nemohla. Ve své výpovědi nezletilá před vyšetřovatelem mimo jiné udala: „Domnívala jsem se, že ještě přeběhnu …“; z toho vyplývá, že její představa byla v rozporu se skutečností, že si neuvědomila, jak je ostatně u dětí jejího věku běžné, rozsah nebezpečí při přebíhání vozovky na frekventované silnici a přecenila i zjevně své fyzické možnosti. Její jednání ovlivnila i nedostatečná vyspělost rozumová, vyplývající z jejího chování při posuzování dvou protichůdných příkazů, jimiž se měla řídit. Jednak to byl konkrétní příkaz učitelky, tedy osoby mající u nezletilé značnou autoritu, aby přinesla drobné, jednak všeobecný zákaz vycházet v době vyučování ze školní budovy. Nezletilá žalobkyně, když nemohla splnit prvý příkaz předpokládaným způsobem, tj. rozměněním peněz u svačinářky ve školní budově, rozhodla se splnit tento příkaz porušením zákazu nevycházet ze školní budovy, tedy zákazu svým významem nepochybně závažnějšího, a to proto, aby vyhověla své učitelce, jejíž přání považovala za důležitější. I z tohoto jednání nezl. žalobkyně vyplývá, že uvažovala a jednala jinak než dospělý člověk, který by s rozměněním peněz posečkal, nebo by se pokusil o jejich rozměnění u někoho jiného v budově apod.; nedostatek rozumových schopností nezl. žalobkyně nedovoloval správné posouzení situace a z ní hrozícího nebezpečí, takže nelze dojít k závěru, že by bylo možno nezl. žalobkyni přičítat porušení dopravního předpisu, jak to má na mysli ustanovení § 2 odst. 1 a § 3 zák. č. 150/1961 Sb.460 I kdyby tedy bylo možno spatřovat v počínání nezl. žalobkyně při přecházení ulice hlavní a rozhodnou příčinu dopravní nehody a vzniklé škody, nebyla by splněna podmínka zproštění odpovědnosti druhožalovaného podle cit. ustanovení, protože v daném případě žalobkyně neporušila dopravní předpis svým zaviněním. Nezletilá žalobkyně utrpěla sice úraz proto, že při přebíhání ulice si počínala ne opatrně a porušila ustanovení § 26 odst. 4 vyhl. č. 141/1960 Sb., platné v době nehody. Toto porušení bezpečnostního předpisu mohlo být právně významné bez dalšího potřebného hodnocení subjektivní stránky věci jedině v otázce důvodnosti žaloby proti prvému žalovanému, neboť podle ustanovení § 4 odst. 2 tehdy platného zák. č. 63/1951 Sb. nedostatek věku nebyl důvodem vylučujícím spoluzavinění poškozeného. Naproti tomu zákon č. 150/1961 Sb. neobsahuje ustanovení obdobného dosahu.

Je-li tedy nepochybné, že k úrazu nezl. žalobkyně došlo při její činnosti, která kritického dne spadala časově, místně i účelově do denního režimu školního vyučování nebo byla přinejmenším v přímé souvislosti s ním, pak z toho zároveň plyne, že tu šlo o pracovní úraz ve smyslu ustanovení § 1 odst. 1 a § 12 odst. 1 zák. č. 150/1961 Sb.461 Úraz nezl. žalobkyně jako pracovní úraz představuje onu škodnou událost, s níž ustanovení § 12 odst. 2 cit. zákona^462 spojuje objektivní odpovědnost druhožalovaného za škodu, která žalobkyni v důsledku tohoto úrazu vznikla. Této odpovědnosti se druhožalovaný ve smyslu ustanovení § 2 a 3 cit. zákona^463 nezprostil, když jednak nezabránil účinným opatřením opuštění školní budovy žáky školy po dobu vyučování, a když navíc nezl. žalobkyně neporušila bezpečnostní předpisy o provozu na silnicích svým zaviněním.

184. Zavinění zaměstnance

§ 367 odst. 2 písm. a) zák. práce

Předpokladem částečného zproštění odpovědnosti organizace ve smyslu § 191 odst. 2 písm. a) zák. práce^464 je zaviněné porušení předpisů nebo pokynů k zajištění bezpečnosti a ochrany zdraví při práci postiženým; proto je povinností soudu, aby také zkoumal, zda postižený pracovník vnímal náležitě pokyn k zajištění bezpečnosti a ochrany zdraví při práci a zda mu – zejména se zřetelem ke své duševní vyspělosti – porozuměl.

Rozhodnutí Krajského soudu v Českých Budějovicích ze dne 24. 1. 1968, sp. zn. 4 Co 548/67

R 69/68

185. Konkrétnost bezpečnostního předpisu. Zavinění zaměstnance

§ 367 odst. 1 písm. a), § 367 odst. 2 písm. a) zák. práce

Predpis o vhodnej pracovnej pomôcke, ktorý prenecháva pracovníkovi, aby subjektívne posúdil vhodnosť použitej pracovnej pomôcky, nie je konkrétnym bezpečnostným predpisom, ktorý by pracovníkovi ukladal, ako si má počínať, alebo mu zakazoval určitý spôsob práce. Ak teda pracovník použil určitej pracovnej pomôcky, ktorú považoval za vhodnú, neporušil svojím zavinením predpis k zabezpečeniu bezpečnosti a ochrany zdravia pri práci.

Rozhodnutí Nejvyššího soudu ze dne 28. 3. 1968, sp. zn. 6 Cz 6/68

R 42/69

Z odůvodnění:

Žalobca sa dožadoval odškodnenia svojho pracovného úrazu, ktorý utrpel 9. 9. 1965 ako pracovník žalovaného; k úrazu došlo pri čistení nepohyblivej plošiny dopravného pásu, pri ktorom pás vtiahol žalobcovu ruku na výsypný valec a rozdrtil ju.

(…)

Podľa ustanovenia § 04 040 ods. 3 Bezpečnostného predpisu Ústredného banského úradu pre hlbinné uhoľné bane z 15. 12. 1961, č. 5000/61, sa pod pásom smie čistiť len vhodnými pomôckami, napr. škrabkou s rovnou rukojeťou apod. Toto ustanovenie nemožno však pokladať za konkrétny bezpečnostný predpis, ktorého porušenie pracovníkom by organizáciu zbavovalo zodpovednosti v zmysle § 3 ods. 1 písm. a) a ods. 2 písm. a) zák. č. 30/1965 Zb.465 Nejde totiž o predpis, ktorý by pracovníkovi konkrétne ukladal, ako si má počínať, alebo mu určitý spôsob práce zakazoval. Ak hovorí tento predpis o vhodnej pomôcke, prenecháva pracovníkovi, aby subjektívne posúdil vhodnosť použitej pomôcky; ak potom pracovník použije určitej pomôcky, ktorú považoval za vhodnú, nemožno hovoriť o tom, že svojim zavinením porušil bezpečnostný predpis. Hore citovaný bezpečnostný predpis ukladá preto v § 04 040 ods. 5 podniku doplniť toto ustanovenie o obsluhe dopravníka prevádzkovým poučením podľa miestnych pomerov a podľa návodu výrobcu.

Bolo teda povinnosťou žalovaného, aby svojím pracovníkom dal konkrétny pokyn, ktorými pomôckami majú čistenie vykonávať. Takýto pokyn žalobcovi jeho predstaveným J. G. udelený nebol. Tento predstavený žalobcu vypočutý ako svedok uviedol, že žalobcu náležite poučil a že žalobca mal k čisteniu použiť zoškrabovača, lopaty alebo iného predmetu, že však čistenie násadou do lopaty pokladá za úplne nedostačujúce. Z výpovede tohoto svedka vyplýva, že žalobcovi nebol daný konkrétny pokyn, čím smie a čím nesmie čistenie vykonávať. Ak teda žalobca po užil násady do lopaty, ktorá vzhľadom na svoju nedostatočnú dĺžku nebola vhodnou pomôckou, nešlo o pomôcku, ktorej po užitie bolo žalobcovi z bezpečnostných dôvodov zakázané; potom nemožno dospieť k záveru, že žalobca svojim zavinením porušil predpis alebo pokyn k zabezpečeniu bezpečnosti a ochrany zdravia pri práci, ako to má na mysli ustanovenie § 3 ods. 1 písm. a) a ods. 2 písm. a) zák. č. 30/1965 Zb.466

186. Podmínky pro úplné zproštění odpovědnosti

§ 367 odst. 1 písm. a) zák. práce

Ustanovenie § 191 ods. 1 písm. a) Zák. práce^467 neviaže úplné zbavenie sa zodpovednosti organizácie za škodu na nesplnenie akejkoľvek povinnosti pracovníka, uloženej mu v ustanovení § 135 ods. 2 Zák. práce^468, ale iba na porušenie predpisov alebo pokynov na zaistenie bezpečnosti a ochrany zdravia pri práci.

Rozsudek bývalého Nejvyššího soudu SSR ze dne 29. 9. 1971, sp. zn. 4 Cz 13/71

R 13/72

187. Konkrétnost bezpečnostních předpisů a pokynů. Předpisy a pokyny všeobecného charakteru

§ 367 odst. 1 písm. a), § 367 odst. 2 písm. a) zák. práce

Předpisem nebo pokynem k zajištění bezpečnosti a ochrany zdraví při práci ve smyslu ustanovení § 191 odst. 1 písm. a) a § 191 odst. 2 písm. a) zák. práce^469 může být jen předpis nebo pokyn konkrétní, který upravuje určitý způsob jednání anebo konkrétní způsob jednání zakazuje. Porušení předpisů nebo pokynů všeobecného charakteru nemůže mít za následek právní účinky uvedené v ustanovení § 191 odst. 1 písm. a) a § 191 odst. 2 písm. a) zák. práce^470.

Zhodnocení bývalého Nejvyššího soudu ČSR ze dne 27. 1. 1975, sp. zn. Cpj 37/74

R 11/76, s. 38

188. Pravidla silničního provozu jako bezpečnostní předpis

§ 367 odst. 1 písm. a), § 367 odst. 2 písm. a), § 349 odst. 1 zák. práce

Otázku, zda je bezpečnostním předpisem ve smyslu ustanovení § 272 zák. práce^471 i vyhláška o pravidlech silničního provozu^472, je třeba řešit kladně, neboť tato vyhláška svým obsahem směřuje k tomu, aby byla zajištěna bezpečná doprava na komunikacích. I tu ovšem musí jít o porušení předpisu upravujícího konkrétní povinnost pro řidiče nebo chodce.

Zhodnocení bývalého Nejvyššího soudu ČSR ze dne 27. 1. 1975, sp. zn. Cpj 37/74

R 11/76, s. 38

189. Konkrétnost bezpečnostního předpisu. Vyhodnocení bezpečnostního předpisu zaměstnancem

§ 367 odst. 1 písm. a), § 367 odst. 2 písm. a), § 349 odst. 1 zák. práce

Z hlediska liberačních důvodů podle ustanovení § 191 odst. 1 písm. a) a § 191 odst. 2 písm. a) zák. práce^473 není nekonkrétním právní předpis k zajištění bezpečnosti a ochrany zdraví při práci, který předpokládá, že s ohledem na získanou kvalifikaci, znalosti a zkušenosti musí být zaměstnanec schopen předpis v provozu vyhodnotit a podle něho v individuálním případě postupovat.

Rozsudek Nejvyššího soudu ze dne 3. 2. 2005, sp. zn. 21 Cdo 1648/2004

SoJ č. 3/05, s. 179

Z odůvodnění:

Právními a ostatními předpisy k zajištění bezpečnosti a ochrany zdraví při práci, jejichž porušení může být za podmínek stanovených ustanovením § 191 odst. 1 písm. a) a § 191 odst. 2 písm. a) zák. práce^474 důvodem liberace zaměstnavatele z jeho odpovědnosti za škodu vzniklou zaměstnanci pracovním úrazem (nemocí z povolání), se rozumí předpisy na ochranu života a zdraví, předpisy hygienické a protiepidemické, předpisy o bezpečnosti technických zařízení a technické normy, dopravní předpisy, předpisy o požární ochraně a předpisy o zacházení s hořlavinami, výbušninami, zbraněmi, radioaktivními látkami, jedy a jinými látkami škodlivými zdraví, pokud upravují otázky týkající se ochrany života a zdraví (§ 273 odst. 1 zák. práce^475). Právními předpisy – na rozdíl od ostatních předpisů – se přitom rozumějí obecně závazné právní předpisy, tj. právní předpisy, které byly vyhlášeny ve Sbírce zákonů uveřejněním jejich plného znění – ústavní zákony, zákony, zákonná opatření Senátu, nařízení vlády, právní předpisy (vyhlášky) vydávané ministerstvy, jinými ústředními správními úřady a Českou národní bankou (srov. § 1 zákona č. 309/1999 Sb., o Sbírce zákonů a o Sbírce mezinárodních smluv).

Právní předpis je formalizovaným vyjádřením obecně závazného pravidla chování – právní normy – adresovaného blíže neurčenému počtu subjektů. Obecností právní normy se rozumí jednak obecnost co do předmětu právní úpravy, jednak obecnost co do subjektu právní normy. Vzhledem k tomu je nepochybné, že právní norma (navenek formálně vyjádřená v právním předpise) nemůže nikdy řešit určitý konkrétní případ. Jestliže by totiž právní předpis nevykazoval určitou míru obecnosti a nevymezoval tedy skutkovou podstatu právní normy v obecné poloze, nebylo by ustanovení řešící konkrétní případ ve vztahu k určitému subjektu právní normou, nýbrž pouze individuálním aktem srovnatelným s konkrétním pokynem k zajištění bezpečnosti a ochrany zdraví při práci daným zaměstnanci jeho nadřízenými (§ 273 odst. 2 zák. práce^476). Protože pojmovým znakem právní normy (právního předpisu) je její „obecnost“, je třeba mít uvedené na zřeteli i při úvaze o tom, jaké předpisy k zajištění bezpečnosti a ochrany zdraví při práci jsou způsobilé být liberačním důvodem ve smyslu ustanovení § 191 odst. 1 písm. a) a § 191 odst. 2 písm. a) zák. práce^477 z hlediska míry své konkrétnosti v případě, jestliže dojde k porušení v nich stanoveného pravidla chování.

V posuzované věci žalovaný namítá, že se zprostil své odpovědnosti za škodu vzniklou žalobci pracovním úrazem proto, že žalobce svým zaviněním porušil předpisy k zajištění bezpečnosti a ochrany zdraví při práci tím, že jím určené místo odpalu nezaručovalo bezpečnou ochranu před účinky trhacích prací. Je nepochybné, že ustanovení § 38 odst. 12 a § 47 odst. 5 vyhlášky č. 72/1988 Sb., o používání výbušnin, nestanoví natolik podrobně (kazuisticky) pravidla, aby jejich mechanická aplikace vedla k přesnému závěru o tom, z kterého místa je třeba v individuálním případě odpal provádět, neboť technickému vedoucímu odstřelů nebo střelmistrovi ukládá určit místo pro bezpečný úkryt pracovníků a místo odpalu „podle zásad uvedených v dokumentaci trhacích prací a podle místních podmínek“.

Okolnost, že uvedené předpisy ponechávají na střelmistrovi (technickém vedoucím odstřelů), aby posoudil vhodnost umístění místa odpalu a umístění bezpečnostního úkrytu, však neznamená, že se jedná o ničím neomezenou libovůli dotyčného zaměstnance, anebo naopak, že úsudek střelmistra není nijak usměrňován. Takový názor totiž nepřihlíží náležitě ke skutečnosti, že střelmistrem se uchazeč může stát, jen jestliže splňuje předepsané předpoklady a požadavky pro výkon této činnosti a po splnění předepsané praxe složí před obvodním báňským úřadem zkoušku střelmistra, a že s ohledem na získanou kvalifikaci, znalosti a souhrn odborných zkušeností, které získal vzděláním a výkonem odborné praxe, tedy musí být schopen vyhodnotit, který předpis upravuje rámcový postup pro určitou činnost a jak podle něho v individuálních typových případech postupovat.

Z uvedeného vyplývá, že z hlediska liberačních důvodů podle ustanovení § 191 odst. 1 písm. a) a § 191 odst. 2 písm. a) zák. práce^478 nelze považovat za nekonkrétní právní předpis k zajištění bezpečnosti a ochrany zdraví při práci, který, vycházeje ze skutečnosti, že zaměstnanec osvědčil složením předepsané zkoušky odborné způsobilosti, že splňuje zvláštní předpoklady stanovené právními předpisy pro výkon sjednané práce, předpokládá, že s ohledem na získanou kvalifikaci, znalosti a zkušenosti musí být zaměstnanec schopen předpis v provozu vyhodnotit a podle něho v individuálním případě postupovat způsobem, který vzhledem ke konkrétní časové a místní situaci po něm lze rozumně požadovat.

190. Předpisy k zajištění bezpečnosti a ochrany zdraví při práci

§ 367 odst. 1 písm. a), § 367 odst. 2 písm. a), § 349 odst. 1 zák. práce

Za predpisy o bezpečnosti a ochrane zdravia pri práci sa správne nepovažujú iba všeobecne záväzné právne predpisy publikované v Zbierke zákonov, ale aj tie, ktoré sú v tejto zbierke len oznámené.

Zpráva bývalého Nejvyššího soudu SSR ze dne 19. 6. 1980, sp. zn. Cpj 11/80

R 28/80, s. 202

191. Rozsah povinnosti zaměstnance používat přidělené osobní ochranné prostředky. Předpisy k zajištění bezpečnosti a ochrany zdraví při práci

§ 367 odst. 2 písm. a), § 349 odst. 1 zák. práce

§ 17 odst. 3 vyhl. č. 22/1989 Sb.

Příloha III vyhl. č. 110/1975 Sb.

I. Ze žádného předpisu k zajištění bezpečnosti a ochrany zdraví při práci nevyplývá, že by zaměstnanec byl povinen používat ochranné pomůcky během celé pracovní doby bez ohledu na to, kterou konkrétní činnost provádí.

II. Příloha III vyhl. č. 110/1975 Sb.479 není předpisem k zajištění bezpečnosti a ochrany zdraví při práci ve smyslu § 273 zák. práce^480.

Rozsudek Nejvyššího soudu ze dne 13. 6. 2002, sp. zn. 21 Cdo 1209/2001

SRNS, svazek č. 17, s. 162

Z odůvodnění:

Podle § 17 odst. 3 vyhlášky Českého báňského úřadu č. 22/1989 Sb., o bezpečnosti a ochraně zdraví při práci a bezpečnosti provozu při hornické činnosti a při dobývání nevyhrazených nerostů v podzemí, ve znění vyhlášek č. 474/1991 Sb., č. 340/1992 Sb., č. 3/1994 Sb., č. 54/1996 Sb. a č. 109/1998 Sb., tedy ve znění do 31. 12. 2000 (dále též jen „vyhláška“), pracovníci (nyní zaměstnanci) jsou povinni používat přidělené osobní ochranné pracovní prostředky, při práci postupovat podle provozní dokumentace a předpisů k zajištění bezpečnosti práce a provozu a volit takové pracovní postupy, které jsou v souladu se zásadami bezpečné práce. Nesmějí bez příkazu nic měnit na provozních, bezpečnostních, požárních, hygienických a jiných zařízeních. Používat a obsluhovat mohou jen ty stroje, zařízení, nářadí a pomůcky, které jim byly pro jejich práci určeny.

Pojem právní a ostatní předpis k zajištění bezpečnosti a ochrany zdraví při práci, jak je použit v § 191 odst. 2 písm. a) zák. práce^481, blíže vymezuje § 273 zák. práce^482. Takovým předpisem je nepochybně také vyhláška Českého báňského úřadu č. 22/1989 Sb. a její § 17 odst. 3.

S odvolacím soudem lze souhlasit v tom, že z citovaného § 17 odst. 3 vyhlášky nevyplývá, že by ochranné pracovní rukavice byl zaměstnanec povinen používat při veškeré činnosti v dole. Takovouto povinnost nelze dovodit ani z článku 1.1.7 Všeobecné instrukce č. 1, jež blíže rozvádí povinnosti k používání ochranných pracovních prostředků. S dovolatelem lze souhlasit pouze v tom, že ochranné pomůcky jsou určeny proti rizikům, které lze nazvat jako kontakt. Ze žádného předpisu však nevyplývá, že by zaměstnanec byl povinen používat ochranné pomůcky během celé pracovní doby bez ohledu na to, které konkrétní činnosti provádí. Smyslem používání prostředků ochrany zdraví při práci je, aby zdraví pracovníka bylo chráněno zejména za té situace, že je jeho zdraví okolnostmi, za nichž pracuje, ohrožováno. Byla-li žalovaná názoru, že při všech pracích, které se při práci horníka – rubače provádějí, je třeba používat veškeré ochranné prostředky (nebo jen některé z nich), nic jí nebránilo vydat v tomto směru závazný předpis, případně pokyn. Žalovaná však v řízení neprokázala, že by takový předpis nebo pokyn vydala, a z důkazů provedených v řízení vyplynulo, že ani nadřízení pracovníci žalobce jej nikdy neupozorňovali, že by jeho postup, kdy při měření nepoužíval rukavice, byl postupem nesprávným (v rozporu s předpisy pro zajištění bezpečnosti a ochrany zdraví při práci). Správně proto odvolací soud dospěl k závěru, že z § 17 odst. 3 vyhlášky č. 22/1989 Sb. nelze dovodit, že by bylo povinností zaměstnance používat pracovní pomůcky při jakékoliv činnosti, kterou zaměstnanec v pracovní době vykonává, a že nevyplývalo bezprostředně z této vykonávané činnosti, jestliže žalobce prováděl měření, že by bylo pro zajištění bezpečnosti a ochrany zdraví nutno používat ochranné rukavice.

Souhlasit nelze ani s námitkou dovolatelky, že soudy zaměnily příčinu úrazu za zdroj úrazu. Dovolatelka přitom poukazuje na Přílohu III vyhlášky Českého úřadu bezpečnosti práce a Českého báňského úřadu č. 110/1975 Sb., o evidenci a registraci pracovních úrazů a o hlášení provozních nehod (havárií) a poruch technických zařízení. Přehlíží přitom, že se nejedná o předpis k zajištění bezpečnosti a ochrany zdraví při práci ve smyslu § 273 zák. práce^483, ale o předpis, který slouží pouze k evidenci a registraci pracovních úrazů. Proto také pro evidenci a klasifikaci zdrojů a příčin úrazů používá vlastní terminologie, jež nemusí být s terminologií používanou při posuzování odpovědnosti za škodu při pracovních úrazech a nemocech z povolání vždy shodnou. Postup při zjišťování příčiny (příčinné souvislosti) úrazu (§ 190 a násl. zák. práce^484) spočívá v tom, že následek (škodu) je třeba vyjmout z jeho všeobecné souvislosti a zkoumat ho izolovaně, pouze z hlediska jeho původu. Protože příčinná souvislost je zákonitostí přírodní a společenskou, jde o hledání jevu, který následek (škodu) vyvolal. Z celého řetězce všeobecných příčin a následků (každý jev má svou příčinu, zároveň však je příčinou jiného jevu) je třeba sledovat jen ty příčiny a následky, které jsou důležité pro posouzení odpovědnosti za konkrétní škodu. Oproti tomu při rozli šování příčiny úrazu a zdroje úrazu při klasifikaci úrazu podle citované Přílo hy III vyhlášky č. 110/1975 Sb. se jedná o zkoumání zejména ve vztahu k dodržování předpisů o bezpečnosti a ochraně zdraví při práci, nikoliv o hledání příčinné souvislosti ve smyslu § 190 a násl. zák. práce^485.

192. Pokyny k zajištění bezpečnosti a ochrany zdraví při práci

§ 367 odst. 1 písm. a), § 367 odst. 2 písm. a), § 349 odst. 2 zák. práce

Pro závěr, zda pokyn daný pracovníku má charakter pokynu k zajištění bezpečnosti a ochrany zdraví při práci ve smyslu ustanovení § 272 odst. 3 zák. práce (ve znění před novelou provedenou zák. č. 188/1988 Sb.)486, může být podkladem teprve náležité objasnění důvodů (příčin) vedoucích k vydání tohoto pokynu a místních podmínek v době předcházející pracovnímu úrazu.

Rozsudek bývalého Nejvyššího soudu ČSR ze dne 25. 11. 1988, sp. zn. 6 Cz 79/88

B č. 2/89, s. 13

193. Nedostatek zavinění zaměstnance. Vykonávání prací v rozporu s bezpečnostními předpisy na příkaz nadřízených

§ 367 odst. 1 písm. a), § 367 odst. 2 písm. a) zák. práce

O zaviněné porušení bezpečnostních předpisů nepůjde tehdy, jestliže pracovník vykonává určité práce (zpravidla údržbářské) v rozporu s bezpečnostními předpisy na příkaz svých nadřízených pracovníků, tedy na příkaz organizace. Zavinění je tu vyloučeno právě tím, že organizace k takovému postupu práce dala příkaz, a z tohoto důvodu se nemůže úplně nebo částečně zprostit odpovědnosti.

Zhodnocení bývalého Nejvyššího soudu ČSR ze dne 27. 1. 1975, sp. zn. Cpj 37/74

R 11/76, s. 39–40

194. Pracovní úraz při práci se strojem, který neměl být vůbec v provozu. Seznámení zaměstnance s bezpečnostními předpisy a pokyny

§ 367 odst. 1 písm. a), § 367 odst. 2 písm. a) zák. práce

Došlo-li k pracovnímu úrazu pracovníka při práci se strojem, který pro své nedostatky po stránce bezpečnosti práce neměl být vůbec v provozu, došlo na straně organizace k porušení základních předpisů o bezpečnosti a ochraně zdraví při práci. V takovém případě by bylo v rozporu s výchovným posláním ustanovení § 191 odst. 2 písm. a) zák. práce^487, mohla-li by se organizace, byť i jen částečně, zprostit své odpovědnosti za pracovní úraz.

V případě práce pracovníka se strojem, který mohl být ponechán v provozu jen za dodržování zvláštních pravidel pracovního postupu po stránce bezpečnosti práce, patří k řádnému seznámení pracovníka s předpisy nebo pokyny k zajištění bezpečnosti a ochrany zdraví při práci kromě seznámení pracovníka s běžnými předpisy nebo pokyny také seznámení s těmito zvláštními pravidly pracovního postupu s takovým strojem, z něhož by pracovníku byla zřejmá rizikovost této práce (např. seznámení s tím, že odlišný pracovní postup u lisu je vyvolán skutečností, že lis není seřízen k dvouručnímu spouštění).

Rozsudek bývalého Nejvyššího soudu ČSR ze dne 26. 9. 1975, sp. zn. 5 Cz 41/75

R 11/78

195. Předpoklady pro zproštění odpovědnosti. Zabezpečení znalosti bezpečnostních předpisů

§ 367 odst. 1 písm. a), § 367 odst. 2 písm. a) zák. práce

Predpokladom pre prípadné čiastočné či úplné zbavenie sa zodpovednosti organizácie [§ 191 ods. 1 písm. a), ods. 2 písm. a) Zák. práce^488] je zabezpeče-nie znalosti bezpečnostných predpisov, vyžadovanie ich dodržiavania a sústavná kontrola. Preto treba v súdnom konaní dbať o to, aby sa zisťovala aj skutočná náplň školenia o bezpečnostných predpisoch a skutočnosť, či pracovník bol riadne oboznámený aj s príslušným konkrétnym predpisom.

Zpráva bývalého Nejvyššího soudu SSR ze dne 19. 6. 1980, sp. zn. Cpj 11/80

R 28/80, s. 203

196. Náhoda jako jedna z příčin pracovního úrazu

§ 367 odst. 1 písm. a) zák. práce

Už len sama náhoda ako jedna z viacerých príčin pracovného úrazu vylučuje úplné zbavenie sa zodpovednosti organizácie.

Rozsudek bývalého Nejvyššího soudu SSR ze dne 27. 1. 1972, sp. zn. 4 Cz 1/72

S IV, s. 960

197. Porušení dopravních předpisů zaměstnancem při pracovní cestě konané vlastním motorovým vozidlem

§ 367 odst. 1 písm. a) zák. práce

Porušil-li pracovník, který konal pracovní cestu vlastním motorovým vozidlem, při jízdě dopravní předpisy, zprostí se organizace plně odpovědnosti za škodu vzniklou na motorovém vozidle pracovníka (§ 191 odst. 1 zák. práce^489), bylo-li toto porušení předpisů jedinou příčinou vzniku škody.

Rozsudek bývalého Nejvyššího soudu ČSR ze dne 30. 11. 1981, sp. zn. 3 Cz 26/81

R 12/83

Z odůvodnění:

Došlo-li při pracovní cestě k pracovnímu úrazu pracovníka, odpovídá organizace za škodu na vlastním vozidle pracovníka [§ 190 a § 193 odst. 1 písm. d) zák. práce^490] bez ohledu na své vlastní zavinění a bez ohledu na protiprávní či protispolečenské jednání, ať ze strany organizace, či ze strany třetí osoby (tyto závěry neplatí, nešlo-li o plnění pracovních úkolů). Odpovědnosti se může organizace zcela zprostit z důvodů uvedených v ustanovení § 191 odst. 1 zák. práce^491. To by mohlo přicházet v úvahu např. v případě, že škoda vznikla v příčinné souvislosti s tím, že poškozený pracovník svým zaviněním porušil předpisy nebo pokyny k zajištění bezpečnosti a ochrany zdraví při práci, ačkoli s nimi byl řádně seznámen a jejich znalost a dodržování organizace soustavně vyžadovala a kontrolovala, a že toto zaviněné porušení uvedených předpisů nebo pokynů bylo jedinou příčinou vzniklé škody. V souvislosti s ustanovením § 272 zák. práce^492 přichází při cestě konané vlastním motorovým vozidlem v úvahu úplné zproštění odpovědnosti organizace za podmínek uvedených v ustanovení § 191 odst. 1 zák. práce^493, pokud pracovník porušil dopravní předpisy. V takovém případě není třeba ani zkoumat řádné seznámení s nimi, kontrolu jejich znalostí a dodržování prováděnou organizací.

198. Zproštění odpovědnosti. Kontrola znalostí dopravních předpisů zaměstnavatelem. Zaviněné porušení dopravních předpisů zaměstnancem

§ 367 odst. 1 písm. a) zák. práce

Při zkoumání, zda se zaměstnavatel podle ustanovení § 191 odst. 1 písm. a) zák. práce^494 zprostil odpovědnosti za pracovní úraz zaměstnance, u něhož je řízení vozidla předmětem pracovního vztahu, osvědčuje seznámení zaměstnance s dopravními předpisy již zkouška z odborné způsobilosti k řízení motorových vozidel. Vyžadování a kontrola znalostí a dodržování pravidel silničního provozu je svěřeno policii, kontrolu znalostí a dodržování těchto předpisů zaměstnavatelem není třeba zkoumat.

Jestliže zaměstnanec – řidič před započetím jízdy spoléhá na to, že ji může bezpečně vykonávat, ačkoliv ví o okolnostech, které by mohly mít negativní vliv na jeho schopnost ovládat motorové vozidlo, těmto okolnostem nepřizpůsobí ani režim své jízdy, jde v případě pracovního úrazu – dopravní nehody způsobené ztrátou kontroly nad vozidlem v důsledku náhlé indispozice vyvolané výše uvedenými okolnostmi – o zaviněné porušení právních předpisů k zajištění bezpečnosti a ochrany zdraví při práci (dopravních předpisů).

Rozsudek Nejvyššího soudu ze dne 23. 5. 2001, sp. zn. 21 Cdo 1239/2000

R 52/02

Z odůvodnění:

Protože právními i ostatními předpisy k zajištění bezpečnosti a ochrany zdraví při práci se rozumí kromě jiných i dopravní předpisy (srov. § 273 odst. 1 zák. práce^495), je řádné seznámení s nimi podmínkou rozhodující o tom, zda se zaměstnavatel bude moci zprostit odpovědnosti za pracovní úraz vzniklý porušením takových předpisů. I když s obsahem právních i ostatních předpisů k zajištění bezpečnosti a ochrany zdraví při práci zaměstnance zpravidla seznamuje zaměstnavatel, zákoník práce ani jiný právní předpis nevylučují, aby toto seznámení prováděl v dostatečné míře jiný subjekt (orgán) odlišný od zaměstnavatele. V oblasti dopravních předpisů – v době, kdy žalobce získal řidičské oprávnění – byl (kromě jiného) obsah a rozsah požadovaných znalostí pravidel chování v silničním provozu a zásad bezpečné jízdy určován vyhláškou federálního ministerstva dopravy č. 94/1972 Sb., o výcviku a dalším zvyšování odbornosti řidičů silničních motorových vozidel. Úroveň dosažené odborné způsobilosti je prověřována zkouškami; provádění zkoušek (popř. ve stanovených případech přezkušování) z odborné způsobilosti k řízení motorových vozidel bylo svěřeno policii (zpravidla zkušebním komisařům dopravních inspektorátů – srov. § 1 odst. 1 vyhlášky č. 174/1980 Sb., o provádění zkoušek z odborné způsobilosti žadatelů o řidičská oprávnění). Policie také podle ustanovení § 2 odst. 1 písm. i) zákona č. 283/1991 Sb., o policii, ve znění zákonů č. 26/1993 Sb. a č. 67/1993 Sb., dohlíží (dohlížela) na bezpečnost a plynulost silničního provozu a spolupůsobí (spolu působila) při jeho řízení.

Zdokonalování odborné způsobilosti řidičů z povolání školením, zaměřeným na předpisy o silničním provozu, bezpečnost silničního provozu, ochranu životního prostředí před škodlivými důsledky silničního provozu, zdravotnickou přípravu a na další otázky, jejichž znalost ovlivňuje chování řidiče v silničním provozu, potom (v době před pracovním úrazem žalobce) probíhalo na základě vyhlášky č. 55/1991 Sb., o výcviku a zdokonalování odborné způsobilosti řidičů silničních motorových vozidel; účast na školení, příp. přezkoušení, byla uložena bez ohledu na to, zda je „řízení hlavní náplní pracovního poměru“, všem osobám, u nichž je řízení vozidla předmětem pracovního vztahu nebo předmětem činnosti vykonávané na základě oprávnění k soukromému podnikání (srov. § 15 odst. 4 citované vyhlášky), a jeho provádění bylo svěřeno jen držitelům příslušného osvědčení pro učitele (srov. § 17 citované vyhlášky). Protože však neúčast na školení (přezkoušení) sama o sobě nevede ke ztrátě oprávnění k řízení motorových vozidel (zaměstnavatel toliko oznámí dopravnímu inspektorátu řidiče, kteří se nepodrobili přezkoušení – § 16 odst. 2 citované vyhlášky) a protože školení je svou podstatou pouze prohlubováním již získané způsobilosti k řízení motorových vozidel (udržováním a obnovováním odborné kvalifikace – srov. § 141a zák. práce^496), je případná neúčast bez vlivu na dosavadní úroveň seznámení zaměstnance s obsahem dopravních předpisů.

Z uvedeného vyplývá, že při zkoumání, zda se zaměstnavatel podle ustanovení § 191 odst. 1 písm. a) zák. práce^497 zprostil odpovědnosti za pracovní úraz zaměstnance, u něhož je řízení vozidla předmětem pracovního vztahu, osvědčuje seznámení zaměstnance s dopravními předpisy již zkouška z odborné způsobilosti k řízení motorových vozidel. Protože na bezpečnost a plynulost silničního provozu, včetně dodržování pravidel silničního provozu, dohlíží policie, není ani třeba zkoumat kontrolu znalostí a dodržování těchto pravidel zaměstnavatelem.

Odvolací soud důvodně vycházel ze skutečnosti, že rozhodnutím vydaným ve správním řízení je vázán ve smyslu ustanovení § 135 odst. 1 o. s. ř. Z uvedeného ustanovení vyplývá, že soud v občanském soudním řízení nemůže mimo jiné předběžně řešit jako tzv. prejudiciální otázku, zda a kdo spáchal přestupek, bylo-li v tomto směru vydáno pravomocné rozhodnutí příslušného orgánu. Výrokem (nikoli odůvodněním takového rozhodnutí) je soud vázán a musí z něj vycházet jako z celku a brát v úvahu jeho právní i skutkovou část, která řeší naplnění znaků skutkové podstaty přestupku konkrétním jednáním pachatele. Protože rozhodnutí o tom, že byl spáchán přestupek, v sobě zahrnuje i posouzení subjektivního vztahu pachatele přestupku ke svému jednání a k jeho následkům, znamená takové rozhodnutí ve vztahu k postiženému pachateli vždy konstatování jeho zaviněného protiprávního jednání. V daném případě tedy pravomocné postižení žalobce pro přestupek za porušení ustanovení § 16 odst. 1 vyhlášky č. 99/1989 Sb. v sobě zahrnuje pro soud závazný závěr o tom, že k nehodě došlo zaviněným porušením předpisu k zajištění bezpečnosti a ochrany zdraví při práci (dopravního předpisu).

Názor žalobce, že za situace, jestliže dojde k nehodě a v souvislosti s tím k porušení dopravních předpisů v důsledku mikrospánku řidiče, „nelze o zavinění hovořit“, neboť – jak uvádí – k mikrospánku může dojít nezávisle na vůli řidiče, nemůže obstát i proto, že za rozhodující krité rium pro toto hodnocení považuje především závěrečnou fázi jednání bezprostředně předcházející nehodě. Uvedený názor náležitě nepřihlíží k tomu, že povinností řidiče motorového vozidla bylo dodržovat pravidla silničního provozu stanovená vyhláškou č. 99/1989 Sb. (ve znění účinném v době úrazu)498 po celou dobu jízdy. V ustanovení § 5 odst. 2 písm. c) citované vyhlášky bylo stanoveno, že řidič nesmí řídit vozidlo kromě jiného v případech, kdy je jeho schopnost k řízení snížena úrazem, nemocí, nevolností, únavou apod. Na řidiči pak je, aby posoudil případnou existenci těchto překážek a tomu přizpůsobil své chování; za určitých okolností by pak nesměl jízdu buď vůbec vykonávat, anebo v ní pokračovat, popřípadě v ní pokračovat bez přiměřeného odpočinku. Úvaha řidiče o schopnosti k řízení vozidla musí být založena a musí vycházet z konkrétních okolností, které zná anebo které by znát měl, jako kupř. v posuzované věci, že lidský organismus po pracovním výkonu a při nedostatečném spánku je v zátěžových situacích náchylnější k únavě. Namítá-li žalobce, že neměl být vyslán na pracovní cestu „po celodenní 12 hodinové práci přes noc“, přehlíží, že k tomu, aby zaměstnanec dostál své povinnosti dodržovat právní předpisy k zajištění bezpečnosti a ochrany zdraví při práci [§ 135 odst. 2 písm. a) zák. práce^499], je na něm, aby on sám z hlediska výše uvedených zásad posoudil, zda je za daných okolností vůbec schopen pracovní cestu nastoupit a zda tedy nemá výkon této práce odmítnout, anebo, pokud ji nastoupí, za jakých podmínek ji bude konat.

Z uvedeného vyplývá, že jestliže zaměstnanec – řidič před započetím jízdy spoléhá na to, že ji může bezpečně vykonávat, ačkoliv ví o okolnostech, které by mohly mít negativní vliv na jeho schopnost ovládat motorové vozidlo, a přesto těmto okolnostem nepřizpůsobí ani režim své jízdy, zejména zařazováním častějších zastávek s přiměřenou dobou odpočinku, jde v případě pracovního úrazu – dopravní nehody způsobené ztrátou kontroly nad vozidlem v důsledku náhlé indispozice vyvolané výše uvedenými okolnostmi – o zaviněné porušení právních předpisů k zajištění bezpečnosti a ochrany zdraví při práci (dopravních předpisů).

199. Opilost zaměstnance. Stupeň opojení

§ 367 odst. 1 písm. b), § 367 odst. 2 písm. a) zák. práce

Opilosťou postihnutého pracovníka, ktorá je dôvodom úplného alebo čiastočného zbavenia zodpovednosti organizácie za škodu spôsobenou pracovným úrazom, je už taký stupeň alkoholického opojenia, ktorý znamená významnejšie zníženie duševných funkcií a celkovej pohotovosti.

Rozhodnutí Nejvyššího soudu ze dne 30. 9. 1968, sp. zn. 6 Cz 32/68

R 43/69

200. Opilost zaměstnance. Míra požití alkoholického nápoje

§ 367 odst. 1 písm. b), § 367 odst. 2 písm. a) zák. práce

Stav opilosti podle ustanovení § 191 odst. 1 písm. b) zák. práce^500 nemusí být dán již pouhým požitím alkoholického nápoje, nýbrž k požití alkoholického nápoje tu musí dojít v takové míře, že způsobí snížení duševních funkcí a celkové pohotovosti pracovníka.

Úplné nebo částečné zproštění odpovědnosti mimo jiné předpokládá, že utrpěný úraz je v příčinné souvislosti s opilostí pracovníka.

Zhodnocení bývalého Nejvyššího soudu ČSR ze dne 27. 1. 1975, sp. zn. Cpj 37/74

R 11/76, s. 41

201. Opilost zaměstnance. Tolerance požívání alkoholu na pracovišti vedoucími zaměstnanci

§ 367 odst. 1 písm. b), § 367 odst. 2 písm. a) zák. práce

Opilosť pracovníka je jedným z dôvodov, ktorého sa organizácia môže dovolávať, ak sa chce úplne alebo čiastočne zbaviť zodpovednosti. Ak preukáže, že opilosť bola jednou z príčin pracovného úrazu pracovníka, zbaví sa organizácia zodpovednosti sčasti. V tých prípadoch, kde súdy zistia, že vedúci pracovníci organizácií trpeli na pracovisku požívanie alkoholu a neurobili potrebné opatrenia, berú súdy túto skutočnosť do úvahy pri určovaní rozsahu zodpovednosti za škodu.

Zpráva bývalého Nejvyššího soudu SSR ze dne 19. 6. 1980, sp. zn. Cpj 11/80

R 28/80, s. 206–207

202. Pojem lehkomyslného jednání zaměstnance

§ 367 odst. 2 písm. b) zák. práce

Lehkomyslné jednání ve smyslu § 191 odst. 2 písm. c) zák. práce^501 je takové jednání, kdy si vzhledem ke konkrétní časové i místní situaci na pracovišti počíná pracovník způsobem, při němž vědomě podstupuje riziko hrozícího poškození na zdraví, a jež je v rozporu s obvyklým způsobem chování (tj. kdy pracovník postupuje odlišně od ostatních pracovníků).

Rozhodnutí Nejvyššího soudu ze dne 30. 5. 1969, sp. zn. 7 Cz 22/69

R 35/70

Z odůvodnění:

Řešení sporu tkví ve výkladu § 191 odst. 2 písm. c) zák. práce^502. Podle tohoto ustanovení se organizace zprostí odpovědnosti zčásti, jestliže prokáže, že pracovníkovi vznikla škoda proto, že si počínal v rozporu s obvyklým způsobem chování tak, že je zřejmé, že ač neporušil předpisy nebo pokyny k zajištění bezpečnosti a ochrany zdraví při práci, jednal lehko myslně a musel si přitom být vzhledem ke své kvalifikaci a zkušenostem vědom, že si může přivodit úraz nebo nemoc z povolání. Ustanovení tohoto obsahu bylo poprvé uvedeno v zákoně č. 30/1965 Sb., o odškodňování pracovních úrazů a nemocí z povolání. Tím došlo k rozšíření okruhu důvodů, pro které se organizace může částečně zprostit odpovědnosti. Podle důvodové zprávy k zákonu č. 30/1965 Sb. je třeba při rozhodování, zda skutečně šlo u pracovníka o takové počínání, které by bylo možno posoudit jako lehkomyslné jednání – riskování, postupovat vždy tak, aby takové jednání bylo prokázáno pracovníkovi na základě skutečností objektivně zjištěných při šetření příčin úrazu. Přitom je nutno přihlédnout vždy k pracovníkově kvalifikaci a jeho zkušenostem, takže určité počínání bude moci být posouzeno u staršího, kvalifikovaného pracovníka jako lehkomyslné jednání a totéž jednání u mladého pracovníka krátce po vyučení jako neopatrnost. Důvodová zpráva k zákoníku práce vykládá obsahově shodné ustanovení § 191 odst. 2 písm. c)503 shodným způsobem, jak tomu bylo v důvodové zprávě k zákonu č. 30/1965 Sb.

Při výkladu ustanovení § 191 odst. 2 písm. c) zák. práce^504 je nutno mít na mysli změnu zákonné úpravy ve srovnání s právním stavem platným před zákonem č. 30/1965 Sb., přičemž je třeba zdůraznit, že zákon setrvává na dosavadním pojetí odpovědnosti organizace. I podle zákoníku práce je zásadně dána odpovědnost organizace za následky pracovního úrazu; této odpovědnosti se může organizace zprostit jen tehdy, prokáže-li existenci určitých, v zákoně výslovně uvedených podmínek. V § 191 odst. 2 písm. c) zák. práce^505 je tato myšlenka dokonce ještě výslovně zdůrazněna (arg. slova: „že je zřejmé, že… jednal lehkomyslně a …“).

Při výkladu tohoto zákonného ustanovení je na místě přihlédnout i k tomu, že – nehledě k výjimce uvedené v § 191 odst. 3 (věta za středníkem) zák. práce^506 – spojuje zákon se všemi zprošťujícími důvody v tomto ustanovení uvedenými tytéž právní následky, takže je nutno dbát toho, aby nedocházelo k zcela odlišnému výkladu pojmu zavinění pracovníka, i když je samozřejmě nutno přihlédnout k celému obsahu podstat jednotlivých zprošťovacích důvodů.

K jednotlivým v citovaném zákonném ustanovení uvedeným pojmům je nutno uvést:

V § 191 odst. 2 písm. c) zák. práce^507 se zákon nespokojuje při vymezení pojmu zavinění s obvyklým vyjádřením v tomto směru (např. z nedbalosti nebo hrubé nedbalosti), nýbrž požaduje, aby šlo o jednání lehkomyslné, tedy o nedbalost zvlášť kvalifikovanou, při níž si pracovník musí (ne tedy pouze může) být vědom toho, že si počíná takovým způsobem, že si může přivodit úraz nebo nemoc z povolání; rozhodnými kritérii jsou jeho kvalifikace a zkušenost. Negativně je vymezeno lehkomyslné jednání v ustanovení § 191 odst. 5 zák. práce^508, podle něhož za lehkomyslné jednání nelze považovat běžnou neopatrnost a jednání vyplývající z rizika práce. Podle toho tedy lze za lehkomyslné jednání považovat takové jednání, kdy si vzhledem ke konkrétní časové i místní situaci na pracovišti pracovník počíná způsobem, při němž vědomě podstupuje riziko hrozícího poškození na zdraví (kdy tedy – jak uvádí důvodová zpráva – toto riskuje). Nadto musí jít o takové počínání, které je v rozporu s obvyklým způsobem chování, tj. kdy pracovník postupuje odlišně než jiní pracovníci.

203. Posuzování lehkomyslného jednání zaměstnance

§ 367 odst. 2 písm. b) zák. práce

Organizace se z důvodu lehkomyslného jednání pracovníka [§ 191 odst. 2 písm. c) zák. práce^509] může zprostit částečně odpovědnosti, prokáže-li, že jednání pracovníka lze charakterizovat jako nebezpečné riskování nebo hazar dérství. Při úvaze, zda jednání pracovníka lze takto označit, je třeba přihlížet ke kvalifikaci pracovníka, nabytým zkušenostem, délce doby zaměstnání apod. Jinak lze posoudit stejné jednání u mladého, nezkušeného a krátkou dobu zaměstnaného pracovníka a jinak u zkušeného staršího pracovníka. Pracovník si musí být vědom, že si svým jednáním může přivodit úraz nebo nemoc z po volání. Vyžaduje se tedy kvalifikovaná lehkomyslnost (pracovník věděl nebo vzhledem ke své kvalifikaci a zkušenostem musel vědět, že si svým jednáním může přivodit úraz nebo nemoc z povolání). Přitom je další podmínkou (i když by jednání pracovníka bylo možné kvalifikovat jako riskantní nebo hazardní), aby šlo o způsob činnosti, který je v rozporu s obvyklým způsobem chování pracovníků. Jestliže si tedy takovým způsobem počínají i jiní pracovníci a organizace to trpí, není dána skutková podstata ustanovení § 191 odst. 2 písm. c) zák. práce^510.

Zhodnocení bývalého Nejvyššího soudu ČSR ze dne 27. 1. 1975, sp. zn. Cpj 37/74

R 11/76, s. 42

204. Posuzování lehkomyslného jednání zaměstnance

§ 367 odst. 2 písm. b) zák. práce

Při posuzování otázky, které jednání pracovníka (poškozeného) je počínáním v rozporu s obvyklým způsobem chování tak, že je zřejmé, že pracovník sice neporušil předpisy nebo pokyny k zajištění bezpečnosti a ochrany zdraví při práci, jednal však lehkomyslně a musel si být přitom vzhledem ke své kvalifikaci a zkušenostem vědom, že si může přivodit úraz nebo nemoc z povolání [§ 191 odst. 2 písm. c) zák. práce^511], je třeba vycházet z toho, že tu jde o takové jednání, kdy si pracovník vzhledem ke konkrétní situaci na pracovišti počíná způsobem, při němž vědomě podstupuje riziko hrozícího poškození na zdraví a jež je v rozporu s obvyklým způsobem chování. Musí jít o hazardérství nebo nebezpečné riskování, které je v rozporu s obvyklým způsobem chování pracovníků. Nešlo např. o lehkomyslné jednání pracovníka, jestliže vyskočil z výšky 1,5 m z auto jeřábu, a způsobil si tak zranění, když tu šlo o situaci, při níž se autojeřáb začal naklánět, a jeřábník se tak vyhnul riziku plynoucímu z převrácení autojeřábu.

S IV, s. 410

205. Lehkomyslné jednání zaměstnance a porušení bezpečnostních předpisů

§ 367 odst. 2 písm. b) zák. práce

Jedným z dôvodov zbavenia sa zodpovednosti organizácie je aj ľahko -my seľné konanie pracovníka [§ 191 ods. 2 písm. c) Zák. práce^512]. Tento dôvod prichádza do úvahy iba vtedy, ak súčasne pracovník neporušil bezpečnostné predpisy.

Zpráva bývalého Nejvyššího soudu SSR ze dne 19. 6. 1980, sp. zn. Cpj 11/80

R 28/80, s. 208

206. Lehkomyslné jednání zaměstnance a porušení bezpečnostních předpisů

§ 367 odst. 2 písm. b) zák. práce

Jako lehkomyslné jednání [§ 191 odst. 2 písm. c) zák. práce^513] může být posuzováno jen takové jednání pracovníka, které není zároveň porušením právních nebo ostatních předpisů k zajištění bezpečnosti a ochrany zdraví při práci nebo pokynů k zajištění bezpečnosti a ochrany zdraví při práci [§ 191 odst. 1 písm. a) a odst. 2 písm. a) zák. práce^514]. Jde-li o porušení uvedených předpisů ze strany pracovníka, je třeba otázku zproštění se odpovědnosti organizace posoudit především podle ustanovení § 191 odst. 1 písm. a) zák. práce nebo i podle ustanovení § 191 odst. 2 písm. a) zák. práce^515.

Rozsudek Krajského soudu v Českých Budějovicích ze dne 24. 10. 1989, sp. zn. 6 Co 1107/89

R 19/91

Z odůvodnění:

Pokud … žalované družstvo poukazovalo na ustanovení § 191 odst. 2 písm. c) zák. práce^516 s tím, že si žalobce počínal lehkomyslně, odvolací soud vychází z názoru, že použití tohoto ustanovení přichází v úvahu jen v těch případech, kdy nejde o porušení bezpečnostních předpisů. V daném případě příčinou pracovního úrazu žalobce bylo porušení bezpečnostního předpisu k obsluze výtahové plošiny, který nepochybně nedovoluje při daném druhu výtahu přepravu osob. Další příčinou pracovního úrazu žalobce pak bylo selhání tažného zařízení výtahu. Pokud jde o příčinu uvedenou na druhém místě, nemohlo se žalované družstvo odpovědnosti za pracovní úraz žalobce zprostit vůbec a pokud jde o první uvedenou příčinu, mohlo by se zprostit pouze podle ustanovení § 191 odst. 1 písm. a), popřípadě § 191 odst. 2 písm. a) zák. práce^517, ovšem jedině za předpokladu, že s bezpečnostními předpisy byl žalobce ze strany žalovaného družstva před zahájením práce řádně seznámen. Vzhledem k tomu, že tato podmínka nebyla splněna, nezprostilo se žalované družstvo odpovědnosti za úraz žalobce ani zčásti. Je-li lehkomyslné jednání pracovníka zároveň porušením předpisu o bezpečnosti práce, je nutné otázky zproštění se odpovědnosti na straně organizace posuzovat pouze podle ustanovení § 191 odst. 1 písm. a) a odst. 2 písm. a) zák. práce^518 a nikoliv podle ustanovení § 191 odst. 2 písm. c) zák. práce^519. Svědčí o tom i znění tohoto posledně citovaného ustanovení, a to konkrétně slova „ač neporušil předpisy nebo pokyny k zajištění bezpečnosti a ochrany zdraví při práci, jednal lehko myslně“. Takovýto výklad má své opodstatnění i z toho důvodu, že je tím zdůrazněna povinnost organizace seznamovat předem pracovníky s předpisy vydanými k zajištění bezpečnosti práce a ochrany zdraví při práci. Nesplní-li organizace tuto svou povinnost, nemůže se ani částečně zprostit odpovědnosti za pracovní úraz, jestliže příčinou pracovního úrazu je porušení předpisů k zajištění bezpečnosti a ochrany zdraví při práci ze strany pracovníka.

207. Lehkomyslné jednání zaměstnance

§ 367 odst. 2 písm. b) zák. práce

O lehkomyslné jednání zaměstnance ve smyslu § 191 odst. 2 písm. c) zák. práce^520 jde v případech, kdy způsob jednání zaměstnance při určitém pracovním úkonu sice neupravuje žádný bezpečnostní předpis, pravidlo nebo pokyn, avšak jednání zaměstnance lze charakterizovat jako nebezpečné riskování nebo hazardérství, kdy si zaměstnanec v rozporu s obvyklým způsobem chování zaměstnanců vzhledem ke konkrétní časové i místní situaci na pracovišti počíná způsobem, při němž vědomě podstupuje riziko hrozící újmy na zdraví.

Rozsudek Nejvyššího soudu ze dne 8. 1. 2002, sp. zn. 21 Cdo 71/2001

SRNS, svazek č. 13, s. 78

Z odůvodnění:

Lehkomyslné jednání zaměstnance je podle § 191 odst. 2 písm. c) zák. práce^521 samostatným důvodem pouze pro částečné zproštění se odpovědnosti. Jedná se o případy, kdy způsob jednání zaměstnance při určitém pracovním úkonu neupravuje žádný bezpečnostní předpis, pravidlo nebo pokyn, kdy se však zaměstnavatel může zprostit částečně odpovědnosti, prokáže-li, že jednání zaměstnance lze charakterizovat jako nebezpečné riskování nebo hazar dérství, kdy si zaměstnanec vzhledem ke konkrétní časové i místní situaci na pracovišti počíná způsobem, při němž vědomě podstupuje riziko hrozícího nebezpečí újmy na zdraví. Na rozdíl od běžné neopatrnosti a jednání vyplývajícího z rizika práce, o kterých zákon (srov. § 191 odst. 5 zák. práce^522) stanoví výslovně, že je za lehkomyslné jednání nelze považovat, se pro naplnění skutkové podstaty § 191 odst. 2 písm. c) zák. práce^523 vyžaduje tzv. kvalifikovaná lehkomyslnost (zaměstnanec věděl anebo vzhledem ke své kvalifikaci a zkušenostem musel vědět, že si svým jednáním může přivodit úraz nebo nemoc z povolání). Přitom další podmínkou, která musí být splněna současně (i když by jednání zaměstnance bylo možno kvalifikovat jako riskantní nebo hazardní), je, aby šlo o způsob činnosti, který je v rozporu s obvyklým způsobem chování zaměstnanců, kdy tedy nejde o činnost, kterou zaměstnavatel trpí nebo toleruje.

208. Zákaz zproštění se odpovědnosti zaměstnavatele v případě pracovního úrazu při odvracení škody

§ 368 zák. práce

Utrpěl-li pracovník pracovní úraz při odvracení škody hrozící organizaci, nemůže se organizace zprostit odpovědnosti (§ 192 zák. práce^524) ani částečně, pokud pracovník tento stav úmyslně nevyvolal. Přitom nelze vycházet jen z rozsahu hrozící škody (např. z hodnoty zachraňované věci).

Rozsudek bývalého Nejvyššího soudu ČSR ze dne 31. 3. 1978, sp. zn. 5 Cz 11/78

R 10/80

Z odůvodnění:

Z výsledků dokazování provedeného v řízení o této věci jednoznačně vyplývá, že k úrazu žalobce došlo z toho důvodu, že při zasouvání vnitřní části jeřábu spadly těsně před dorazem propojovací kabely, jimž hrozilo rozmačkání, a žalobce, aby tomu zabránil, strčil ruku do věže a hodil kabely nahoru; nestačil však ruku již vytáhnout, a tak došlo k jeho úrazu. V případě, že by se kabely takto rozdrtily, byl by jeřáb vyřazen z provozu.

Za této situace námitky žalované organizace, že žalobce si úraz buď zcela, nebo zčásti zavinil, nepřicházely v úvahu, neboť podle ustanovení § 192 zák. práce^525 organizace se nemůže zprostit odpovědnosti, utrpěl-li pracovník pracovní úraz při odvracení škody hrozící organizaci, pokud pracovník tento stav sám úmyslně nevyvolal. Při aplikaci uvedeného zákonného ustanovení nepřichází tedy v úvahu úplné ani částečné zproštění se odpovědnosti podle ustanovení § 191 odst. 1 a 2 zák. práce^526.

I když žalovaná organizace poukazovala na to, že hodnota zachraňovaných kabelů činila jen 600 Kčs, takže tu podle jejího názoru žalobce neměl takovým riskantním způsobem zasahovat, nelze ani této námitce přisvědčit, protože ve smyslu ustanovení § 192 zák. práce^527 se tu nevychází jen z hodnoty zachraňované věci, nýbrž z celkové situace, za níž k úrazu došlo.

Žalobce ve své výpovědi uvedl, že kabel chtěl zachránit z toho důvodu, že kabely nebývaly na skladě a bylo třeba urychleně odbavit zakázku stavební organizace, která si do závodu žalované organizace pro jeřáb přijela. Z výpovědi svědka V. H. bylo zřejmé, že kdyby došlo ke zničení kabelů, musely by se vyměnit a celá práce by musela být provedena znovu; přitom těchto kabelů není dostatek a několikrát se v žalované organizaci stalo, že když došlo k takovému případu, byly nemalé potíže s opravou kabelů. Z výpovědi svědka J. Ch. vyplývá, že spadnou-li kabely při zasouvání, dochází k jejich znehodnocení, a z výpovědi svědka J. Š., že práce spojená s výměnou kabelů trvá asi tři hodiny. Zváží-li se tyto výsledky dokazování jednotlivě a v jejich vzájemné souvislosti (§ 132 o. s. ř.), nevznikají pochybnosti o tom, že žalobce odvracel škodu hrozící organizaci, která mimo jiné záležela i v přerušení plynulého provozu organizace. Žalobce tu tedy plnil povinnost uloženou mu ustanovením § 171 odst. 2 zák. práce^528, které ukládá pracovníku povinnost zakročit, je-li k odvrácení škody hrozící organizaci neodkladně třeba jeho zákroku, s výjimkou případů v tomto ustanovení uvedených. Nesplnění uvedené povinnosti je pak sankciováno vůči pracovníkovi v ustanovení § 175 zák. práce^529.

Z toho tedy vyplývá, že v projednávané věci je dána odpovědnost organizace podle ustanovení § 192 zák. práce^530.

209. Zproštění odpovědnosti zaměstnavatele za škodu způsobenou pracovním úrazem nebo nemocí z povolání. Důkazní břemeno zaměstnavatele v řízení o náhradu škody z pracovního úrazu nebo nemoci z povolání

§ 367 odst. 1 písm. a) zák. práce

§ 101 odst. 1, § 120 o. s. ř.

V řízení o náhradu škody z pracovního úrazu nebo nemoci z povolání má žalovaný zaměstnavatel povinnost tvrdit a prokázat, že škoda byla způsobena tím, že postižený zaměstnanec svým zaviněním porušil právní nebo ostatní předpisy k zajištění bezpečnosti a ochrany zdraví při práci, ačkoliv s nimi byl řádně seznámen a jejich znalost a dodržování byly soustavně vyžadovány a kontrolovány, a že porušení těchto předpisů bylo jedinou příčinou škody. Tato povinnost nemůže v průběhu řízení přejít na žalobce.

To platí také tehdy, tvrdí-li zaměstnanec, že toto porušení nebylo jedinou příčinou škody, byť by bylo prokázáno, že zaměstnanec tyto předpisy porušil.

Rozsudek Nejvyššího soudu ze dne 17. 12. 1996, sp. zn. 2 Cdon 1265/96

SoJ č. 4/97, s. 92

Z odůvodnění:

Ve sporném řízení, kde strany stojí proti sobě a mají opačný zájem na výsledku řízení, důkazní povinnost zatěžuje každou ze sporných stran ve zcela jiném směru. Je totiž vyloučeno, aby prokázání týchž skutečností mohlo přivodit ve sporném řízení rozhodnutí ve prospěch žalobce a zároveň i ve prospěch žalovaného. Proto důkazní povinnost, která zatěžuje žalobce, se týká jiných tvrzení než důkazní povinnost, která zatěžuje žalovaného. Splněním důkazní povinnosti jedním z účastníků se nic nemění na důkazní povinnosti druhého účastníka, neboť v závislosti na hypotéze právní normy každá se sporných stran musí tvrdit skutečnosti a označit důkazy, na základě kterých bude moci soud rozhodnout v její prospěch (břemeno tvrzení a důkazní břemeno). Protože však strany mají různý zájem na výsledku řízení, mají také různou a zcela samostatnou povinnost tvrzení a důkazní povinnost, a tedy odlišné a zcela samostatné z toho vyplývající břemeno tvrzení a důkazní břemeno. Z toho, co bylo o povaze povinnosti tvrzení, důkazní povinnosti, břemenu tvrzení a důkazním břemenu uvedeno, nutno dovodit, že povinnost tvrzení, důkazní povinnost, břemeno tvrzení a důkazní břemeno nemohou „přecházet“ v řízení z jedné strany na stranu druhou.

V posuzovaném případě měli povinnost tvrzení, povinnost důkazní a jim odpovídající břemeno tvrzení a důkazní břemeno v otázce základu nároku – jak vyplývá z ustanovení § 190 a § 191 zák. práce^531 – žalobce při prokazování, zda utrpěl pracovní úraz, zda mu vznikla škoda a zda je dán vztah příčinné souvislosti mezi touto škodou a pracovním úrazem, a žalovaný při prokázání, zda se odpovědnosti za škodu z pracovního úrazu žalobce zprostil zcela nebo alespoň zčásti. Důkazní povinnost tedy „zatěžovala“ oba účastníky povinností prokázat zcela jiné skutečnosti. Tak jako nemohla na žalobce „přejít“ povinnost tvrdit skutečnosti významné pro zproštění odpovědnosti žalovaného za škodu a na žalovaného povinnost tvrdit skutečnosti významné pro zjištění, zda žalobce utrpěl pracovní úraz, zda mu vznikla škoda a zda je dán vztah příčinné souvislosti mezi touto škodou a pracovním úrazem, nelze ani hovořit o „přechodu důkazní povinnosti“ prokázat tyto skutečnosti ze žalovaného na žalobce (a obráceně).

Důkazní povinnost vyplývající pro žalovaného z ustanovení § 191 odst. 1 a 2 zák. práce^532 tedy nemohla v žádném případě „přejít“ na žalobce. Uváděl-li žalobce v průběhu řízení, že jím zaviněné porušení právních předpisů (tak jak vyplývalo z pravomocného rozhodnutí o přestupku) nebylo jedinou příčinou škody (za hlavní příčinu škody žalobce považoval „technický stav vozidla doplněný jeho řidičskou nezkušeností“), pak šlo jen o jeho námitky proti žalovanému, který na těchto tvrzeních vybudoval svou hmotněprávní obranu, že se ve smyslu ustanovení § 191 odst. 1 písm. a) zák. práce^533 zcela zprostil odpovědnosti za škodu z pracovního úrazu žalobce. Navrhoval-li žalobce v tomto směru rovněž provedení důkazů, pak tím neplnil svou důkazní povinnost uloženou mu zákonem (tuto povinnost měl žalovaný), ale sledoval – objektivně vzato – záměr vyvrátit skutečnosti (popřípadě též důkazy) uváděné (navrhované) žalovaným k tomu, aby se zcela zprostil odpovědnosti za škodu z pracovního úrazu žalobce. Jestliže se žalobci z procesního hlediska nezdařilo sledovaný záměr také realizovat (jak soudy obou stupňů shodně dovodily), nelze z toho činit také závěr, že by v řízení nesplnil svou důkazní povinnost (že by neprokázal pro řízení významnou skutečnost).

210. Zproštění odpovědnosti zaměstnavatele za škodu způsobenou pracovním úrazem. Vedlejší účastník na straně zaměstnavatele

§ 366 odst. 1, § 367 odst. 1 písm. a), § 367 odst. 2 písm. a) zák. práce

§ 93 odst. 3 o. s. ř.

Námitku spočívající v tom, že jsou ve smyslu ustanovení § 191 zák. práce^534 dány důvody ke zproštění odpovědnosti zaměstnavatele za škodu při pracovním úrazu zcela nebo zčásti, může za řízení uplatnit nejen žalovaný (ten, kdo za škodu při pracovním úrazu odpovídá podle ustanovení § 190 odst. 1 zák. práce^535), ale i vedlejší účastník, který v řízení vystupuje na jeho straně.

Rozsudek Nejvyššího soudu ze dne 7. 7. 2005, sp. zn. 21 Cdo 2313/2004

SoJ č. 9/05, s. 700

Z odůvodnění:

Podle ustanovení § 93 odst. 3 o. s. ř. vedlejší účastník má v řízení stejná práva a povinnosti jako účastník. Jedná však toliko sám za sebe. Jestliže jeho úkony odporují úkonům účastníka, kterého v řízení podporuje, posoudí je soud po uvážení všech okolností.

Stejnými právy a povinnostmi v řízení ve smyslu ustanovení § 93 odst. 3 věty první o. s. ř. se podle ustálené judikatury soudů (srov. například rozsudek Nejvyššího soudu ČR ze dne 19. 4. 2000, sp. zn. 26 Cdo 1986/99, který byl uveřejněn pod č. 8 v časopise Soudní judikatura, roč. 2001) rozumí výlučně práva a povinnosti procesní povahy; vedlejší účastník proto může být například zavázán k náhradě nákladů řízení nebo mu může být náhrada nákladů řízení přiznána, je však vyloučeno, aby mu rozhodnutím ve věci samé bylo přisouzeno právo nebo byla uložena povinnost, jež tvoří předmět sporu ve věci samé.

Uplatnění obrany proti žalobě je procesním právem účastníka řízení (žalovaného) a stejné právo má ve smyslu ustanovení § 93 odst. 3 o. s. ř. i vedlejší účastník, který za řízení vystupuje na jeho straně; na tom, že jde o procesní právo, nic nemění skutečnost, že pomocí obrany proti žalobě se uplatňují rovněž námitky vycházející z hmotněprávní úpravy, neboť procesní právo tyto námitky uplatnit za řízení nelze směšovat s tím, zda mají původ v hmotném nebo jen v procesním právu. Z povahy věci pak vyplývá, že vedlejší účastník vystupující v řízení na straně žalovaného nemůže ani prostřednictvím obrany proti žalobě činit takové úkony, které znamenají dispozici s předmětem řízení (například uznání nároku, uzavření smíru apod.).

Námitka spočívající v tom, že jsou ve smyslu ustanovení § 191 zák. práce^536 dány důvody ke zproštění odpovědnosti zaměstnavatele za škodu při pracovním úrazu zcela nebo zčásti, nepředstavuje dispozici s předmětem řízení, a může ji tedy za řízení uplatnit nejen žalovaný (ten, kdo za škodu při pracovním úrazu odpovídá podle ustanovení § 190 odst. 1 zák. práce^537), ale i vedlejší účastník, který v řízení vystupuje na jeho straně. Soudy tedy v projednávané věci postupovaly v souladu se zákonem, jestliže se zabývaly námitkou úplného zproštění se odpovědnosti zaměstnavatele ve smyslu ustanovení § 191 odst. 1 písm. a) zák. práce^538 vznesenou vedlejším účastníkem, aniž by ji za řízení uplatnil také žalovaný, a jestliže v tomto směru odmítly výhrady žalobce, svojí podstatou vůbec zpochybňující institut vedlejšího účastenství (jeho funkčnost) v občanském soudním řízení.

3. Rozsah náhrady škody

211. Samostatnost dílčích práv na odškodnění pracovního úrazu nebo nemoci z povolání

§ 369 zák. práce

Celkový nárok pracovníka na odškodnění pracovního úrazu (nemoci z povolání) se skládá z několika dílčích nároků: náhrady za ztrátu na výdělku, náhrady za bolest a ztížení společenského uplatnění, náhrady za účelně vynaložené náklady spojené s léčením a náhrady za věcnou škodu. Tyto dílčí nároky jsou podle hmotného práva zcela samostatné, neboť předpoklady jejich vzniku jsou odchylné a také časově se mohou odchylně naplňovat.

Zhodnocení bývalého Nejvyššího soudu ČSR ze dne 27. 1. 1975, sp. zn. Cpj 37/74

R 11/76, s. 56–57

212. Samostatnost dílčích práv na odškodnění pracovního úrazu. Příčinná souvislost mezi úrazovým dějem a poškozením na zdraví u jednotlivých dílčích práv

§ 369 zák. práce

Příčinná souvislost mezi úrazovým dějem a poškozením na zdraví nemusí být dána vždy u všech žalovaných dílčích nároků. Není vyloučena situace, kdy v příčinné souvislosti není ztížení společenského uplatnění, ale je v příčinné souvislosti s úrazovým dějem poškození na zdraví zakládající nárok na náhradu za ztrátu na výdělku ve smyslu ustanovení § 194, popřípadě ustanovení § 195 zák. práce 539 .

Rozhodnutí Krajského soudu v Českých Budějovicích, sp. zn. 6 Co 1001/87

B č. 2/89, s. 81–82

213. Právo na odškodnění pracovního úrazu a poskytnutí pojistného plnění

§ 369 zák. práce

Byl-li poškozený, který utrpěl pracovní úraz, pojištěn pro případ úrazu a sám platil pojistné, potom jeho nárok na odškodnění pracovního úrazu není dotčen tím, že mu byla poskytnuta náhrada pojišťovnou podle pojistné smlouvy.

Závěry Nejvyššího soudu ze dne 6. 3. 1963, sp. zn. 1 Cp 42/62

R 32/63

214. Právo poškozeného na úroky z prodlení

§ 369 zák. práce

§ 517 odst. 2 obč. zák.

Do sumy náhrady za pracovný úraz (usmrtenie) pracovníka patria aj zákonné úroky (§ 256 ods. 2 Zák. práce 540 ).

Rozsudek bývalého Nejvyššího soudu SSR ze dne 21. 6. 1972, sp. zn. 3 Cz 10/72

S IV, s. 972

215. Náhrada nákladů spojených s účastí poškozeného zaměstnance v trestním řízení

§ 369 zák. práce

Organizácia, ktorá zodpovedá za škodu vzniknutú pracovným úrazom, nie je povinná nahradiť trovy spojené s účasťou poškodeného v trestnom konaní, vedenom proti pracovníkom organizácie, ktorí pracovný úraz zavinili.

Rozsudek bývalého Nejvyššího soudu SSR ze dne 26. 3. 1976, sp. zn. 3 Cz 10/76

S IV, s. 973

Z odůvodnění:

Nárok žalobkyne v danom prípade nebolo možné posudzovať ako vecnú škodu. Išlo o trovy poškodenej, ktoré jej vznikli v trestnom konaní. Tieto trovy predstavujú jej majetkovú ujmu, ktorú by jej boli povinní hradiť odsúdení, ak by bol daný právny základ na uplatnenie náhrady škody v trestnom konaní (§ 43 ods. 2 Trestného poriadku 541 ). Žalobkyňa však proti odsúdeným náhradu škody v zmysle ustanovenia § 43 ods. 2 Tr. por. 542 uplatniť nemohla z dôvodu ustanovenia § 421 ods. 2 O. z. Podľa tohto ustanovenia škoda je spôsobená organizáciou, ak bola spôsobená v rámci plnenia jej úloh tými, ktorí tieto úlohy plnili. Tieto osoby sami za škodu takto spôsobenú podľa tohto zákona nezodpovedajú; ich zodpovednosť podľa pracovnoprávnych predpisov nie je tým dotknutá. 543

Z uvedeného vyplýva, že ak nemohla žalobkyňa proti obžalovaným uplatniť v trestnom konaní náhradu škody, nemohol jej vzniknúť ani nárok na náhradu trov vynaložených v súvislosti s jej účasťou na hlavnom pojednávaní na súde. Tieto trovy nemožno považovať za škodu spôsobenú v príčinnej súvislosti s trestným činom pracovníkov žalovanej organizácie.

Z týchto dôvodov nemožno potom ani v občianskom súdnom konaní k týmto trovám prihliadať; nejde totiž o škodu, za ktorú by organizácia zodpovedala. Z tohto je potom zrejmé, že keď žalobkyňa nemala nárok na náhradu trov spojených s dostavením sa na súd v trestnej veci, nemohol jej súd tento nárok priznať ani v občianskom súdnom konaní o náhradu škody vôči organizácii, ktorá je inak povinná nahradiť pozostalým nároky v rozsahu uvedenom v ustanovení § 197 ods. 1 Zák. práce 544 .

216. Samostatnost dílčích práv na náhradu škody na zdraví. Způsob určení nákladů řízení

§ 369 zák. práce

Jednotlivé zložky práva na náhradu škody, ktorými je vymedzený obsah náhrady škody, sa prejavujú ako samostatné dielčie nároky; s touto ich samostatnosťou je nutné počítať aj pri rozhodovaní o trovách konania.

Určenie výšky nároku na náhradu za bolesť a za sťaženie spoločenského uplatnenia je závislé na znaleckom posudku, kdežto nárok na náhradu za stratu na zárobku je spravidla objektívne určiteľný porovnaním doterajšieho zárobku pred úrazom a po ňom. Táto rozdielnosť v spôsobe zistenia výšky nároku má význam pri použití ustanovenia § 142 O. s. p., lebo má za následok dvojaký režim rozhodovania o náhrade trov konania pri čiastočnom neúspechu alebo pri stanovení nižšej náhrady za bolesť a za sťaženie spoločenského uplatnenia ako bola požadovaná (ak nespočíva neúspech priamo v základe nároku); pokiaľ ide o nárok na náhradu za stratu na zárobku, bude sa nárok na náhradu trov konania spravovať ustanovením § 142 ods. 2 O. s. p., pokiaľ ide o nárok na náhradu za bolesť a za sťaženie spoločenského uplatnenia, bude sa nárok na náhradu trov konania spravovať ustanovením § 142 ods. 3 O. s. p.

Rozhodnutí Nejvyššího soudu ze dne 24. 6. 1969, sp. zn. 3 Cz 13/69

R 28/70

Z odůvodnění:

Pri škode na zdraví odškodňujú sa bolesť, zohyzdenie (teraz sťaženie spoločenského uplatnenia), ušlý a v budúcnosti uchádzajúci zárobok (teraz strata na zárobku) a náklady liečenia (ak nevznikla z poškodenia smrť). Sú to jednotlivé zložky práva na náhradu škody, ktorými je vymedzený obsah náhrady škody. Nemožno však prehliadnuť, že zmienené zložky v tomto celkovom práve na náhradu škody sa pri praktickej aplikácii prejavujú ako samostatné dielčie nároky vyplývajúce z toho istého zodpovednostného vzťahu. Ich existencia je navzájom natoľko nezávislá, že môže napr. poškodenému vzniknúť nárok na náhradu za bolesť, ale nie nárok na náhradu za sťaženie spoločenského uplatnenia apod. (pokiaľ nie je uvedené niečo iné, platí to isté aj za súčasnej právnej úpravy). S touto ich samostatnosťou je nutné počítať aj pri rozhodovaní o trovách konania. Určenie výšky nároku na náhradu za bolesť a za sťaženie spoločenského uplatnenia je závislé na znaleckom posudku, nárok na náhradu za stratu na zárobku je spravidla objektívne určiteľný porovnaním doterajšieho zárobku pred úrazom a po ňom; táto rozdielnosť v spôsobe zistenia výšky nároku má význam pri použití § 142 O. s. p., lebo má za následok dvojaký režim rozhodovania o náhrade trov konania pri čiastočnom neúspechu alebo pri stanovení nižšej náhrady za bolesť a za sťaženie spoločenského uplatnenia ako bola požadovaná, ak nespočíva neúspech priamo v základe nároku. Pokiaľ ide o nárok na náhradu za stratu na zárobku, bude sa nárok na náhradu trov konania spravovať ustanovením § 142 ods. 2 O. s. p.; náhrada trov konania týkajúca sa nároku na náhradu za bolesť a za sťaženie spoločenského uplatnenia bude sa spravovať ustanovením § 142 ods. 3 O. s. p. (za ďalšieho predpokladu, že neprichádza do úvahy aplikácia niektorých ďalších ustanovení, napr. pri vzatí návrhu späť, pre chovanie účastníka apod.). Použiť na taký prípad len ustanovenia § 142 ods. 3 O. s. p. a nie tiež § 142 ods. 2 O. s. p. znamená zapretie zmienenej všeobecnej zásady o určení náhrady trov konania podľa miery úspechu vo veci v tejto části nároku a pre také riešenie nie je v zákone opory.

Čo bolo práve uvedené sa na príklade prejaví takto:

Požadovaná je náhrada za bolesť 6 000 Kčs, za sťaženie spoločenského uplatnenia 6 000 Kčs a za stratu na zárobku 10 000 Kčs; súd prizná náhradu za bolesť 5 000 Kčs, za sťaženie spoločenského uplatnenia 5 000 Kčs a za stratu na zárobku 5 000 Kčs (ak by išlo o rentu požadovanú vo výške 500 Kčs mesačne, prizná 250 Kčs mesačne). Potom žalobca má nárok na plnú náhradu trov konania, pokiaľ ide o náhradu za bolesť a za sťaženie spoločenského uplatnenia; v časti týkajúcej sa náhrady za stratu na zárobku mal úspech polovičný, preto za túto časť nebude mať žiadny účastník nárok na náhradu, lebo úspech bol vyrovnaný neúspechom.

(…)

Pri číselnom vyjadrení náhrady trov konania (tj. peňažitou sumou) bude treba celkový náklad týkajúci sa celého nároku, ktorý tomu – ktorému účastníkovi vznikol, rozdeliť v pomere k výške uplatňovaných dielčich nárokov a v rámci týchto dielčich nárokov posúdiť mieru úspechu a podľa nej priznať náhradu úspešnému účastníkovi.

Tieto zásady je treba aplikovať aj na prípady, ak sú účastníci alebo jeden z nich zastúpený advokátom.

217. Odpovědnost za škodu při pracovním úrazu. Příjem z vlastní výdělečné činnosti zaměstnance

§ 366 zák. práce

§ 39 a násl. zák. č. 435/2004 Sb.

Z důvodu odpovědnosti za škodu při pracovním úrazu (§ 190 zák. práce 545 ) nemůže být zaměstnanci, který pro následky pracovního úrazu není schopen konat dosavadní práci, uhrazena újma, spočívající v tom, že pro nedostatek vhodných pracovních příležitostí nemůže mít po pracovním úrazu příjem z vlastní výdělečné činnosti; hmotné zabezpečení osob, které se ocitly bez práce, upravují zvláštní předpisy (§ 12 a násl. zákona č. 1/1991 Sb., o zaměstnanosti, ve znění pozdějších předpisů 546 ).

Rozsudek Nejvyššího soudu ze dne 1. 12. 2000, sp. zn. 21 Cdo 2805/99

SoJ č. 3/01, s. 149

Z odůvodnění:

Od situace, kdy poškozený zaměstnanec nevyužije možnosti vlastní výdělečnou činností (možnosti nastoupit práci u určitého zaměstnavatele) získat příjem, je třeba odlišit stav, kdy poškozený zaměstnanec, který po pracovním úrazu není schopen vykonávat dosavadní práci, nemůže nastoupit jiné zaměstnání, které by bylo pro něj vhodné z hlediska jeho schopností, kvalifikace a zdravotního stavu, jen pro nedostatek pracovních příležitostí, tedy stav, kdy poškozený zaměstnanec má zájem využít pracovním úrazem sníženou (omezenou) pracovní způsobilost, avšak nemá možnost jej uskutečnit (tj. nastoupit vhodné zaměstnání) výlučně pro nedostatek pracovních příležitostí (tj. proto, že není volné místo, které by mohl zastávat).

I když odpovědnost za škodu způsobenou pracovním úrazem je tzv. objektivní odpovědností (zaměstnavatel odpovídá za tuto škodu, aniž by bylo uvažováno zavinění), je zaměstnavatel povinen nahradit jen takovou škodu, která poškozenému zaměstnanci vznikla následkem pracovního úrazu (tj. v příčinné souvislosti s pracovním úrazem). Skutečnost, že poškozený zaměstnanec, který pro následky pracovního úrazu nemůže konat dosavadní práci, nemůže nastoupit po pracovním úrazu jiné zaměstnání odpovídající pracovním úrazem snížené (omezené) pracovní způsobilosti jen pro nedostatek pracovních příležitostí, není způsobena následky pracovního úrazu, ale situací na trhu práce. Je nepochybné, že u zaměstnance, který se pro nedostatek vhodných pracovních příležitostí ocitl po pracovním úrazu bez práce, se změnily jeho sociální poměry (v tom, že nemá po pracovním úrazu příjem z vlastní výdělečné činnosti); z hlediska odškodnění pracovního úrazu je však podstatné, že situace na trhu práce postihuje všechny zaměstnance bez zřetele k tomu, zda jejich pracovní způsobilost je snížena (omezena) pracovním úrazem, popřípadě zda jejich pracovní způsobilost byla snížena (omezena) pracovním úrazem nebo z jiných příčin. V neposlední řadě je třeba vzít v úvahu, že náhrada za ztrátu na výdělku po skončení pracovní neschopnosti (při uznání částečné invalidity) vyjadřuje nezpůsobilost zaměstnance dosahovat pro následky pracovního úrazu stejného výdělku jako před poškozením. Tím, že pro nedostatek vhodných pracovních příležitostí nemá po pracovním úrazu žádný příjem, se na tomto účelu poskytování náhrady za ztrátu na výdělku nic nemůže změnit, neboť jinak by zaměstnanci byla odškodňována újma, k jejíž úhradě náhrada za ztrátu na výdělku nemůže sloužit; hmotné zabezpečení osob, které se ocitly bez práce, upravují zvláštní předpisy (srov. § 12 a násl. zákona č. 1/1991 Sb., o zaměstnanosti, ve znění pozdějších předpisů 547 ).

218. Práva zaměstnance z odpovědnosti za škodu při pracovním úrazu nebo nemoci z povolání po zániku zaměstnavatele

§ 251 zák. č. 65/1965 Sb., zákoník práce, ve znění účinném do 28. 5. 1992

§ 205d zák. č. 65/1965 Sb., zákoník práce, ve znění účinném do 31. 12. 1992

§ 195 zák. č. 65/1965 Sb., zákoník práce

§ 365, 371 zák. práce

Zanikl-li zaměstnavatel, aniž by práva a povinnosti z pracovněprávních vztahů přešla na jiného zaměstnavatele, nároky zaměstnance z odpovědnosti zaměstnavatele za škodu při pracovním úrazu nebo nemoci z povolání je povinna uspokojit pojišťovna, u níž byl zaměstnavatel (naposledy) pojištěn, jde-li o nároky, které vznikly po 1. 1. 1993 nebo které vznikly sice v době do 31. 12. 1992, avšak na jejich uspokojování se vztahuje zákonné pojištění podle ustanovení § 205d zák. práce 548 nebo povinné smluvní pojištění vzniklé podle zvláštních předpisů v době do 31. 12. 1992. V případě, že zaměstnanci vznikl nárok z odpovědnosti zaměstnavatele za škodu při pracovním úrazu nebo nemoci z povolání v době do 31. 12. 1992 a že se na něj nevztahuje zákonné pojištění podle ustanovení § 205d zák. práce 549 a ani povinné smluvní pojištění podle zvláštních předpisů, řídí se jejich uspokojení i nadále, včetně plnění poskytovaných po 1. 1. 1993, ustanovením § 251 zák. práce 550 , ve znění účinném do 28. 5. 1992.

Usnesení Nejvyššího soudu ze dne 20. 1. 2004, sp. zn. 21 Cdo 1704/2003

SoJ č. 2/04, s. 118

Z odůvodnění:

Z obsahu spisu je nepochybné, že žalobcův nárok na náhradu za ztrátu na výdělku podle ustanovení § 195 zák. práce 551 vznikl v roce 1988 (ode dne 1. 7. 1988 je žalobce poživatelem plného invalidního důchodu). Protože uvedený nárok není vázán na osobu zaměstnance nebo zaměstnavatele, bylo za této situace pro posouzení, zda povaha věci umožňuje pokračovat v řízení, především významné, zda povinnost uspokojit nárok žalobce přešla po zániku žalovaného (jeho zaměstnavatele) na jiného a na koho.

Podle ustanovení § 251 zák. práce 552 (ve znění účinném do 28. 5. 1992) ruší-li se organizace, určí orgán, který organizaci ruší, která organizace je povinna uspokojit nároky pracovníků zrušené organizace, popřípadě uplatňovat její nároky. Provádí-li se však při zrušení organizace její likvidace, má tuto povinnost orgán provádějící likvidaci, popřípadě stát.

Podle ustanovení § 251 zák. práce 553 (ve znění zákona č. 231/1992 Sb., účinném do 31. 12. 2000) ruší-li se organizace, určí orgán, který organizaci ruší, která organizace je povinna uspokojit nároky pracovníků zrušené organizace, popřípadě uplatňovat její nároky. Provádí-li se však při zrušení organizace její likvidace, má tuto povinnost likvidátor; pokud likvidátor ke dni skončení likvidace neuspokojí nároky pracovníků organizace, která má podle zákona postavení státního orgánu, má tuto povinnost stát. Od 1. 6. 1994 je třeba „organizací“ rozumět „zaměstnavatele“ (srov. čl. I bod 4 zákona č. 74/1994 Sb.).

Podle ustanovení § 251 odst. 2 zák. práce 554 (ve znění zákonů č. 155/2000 Sb. a č. 220/2000 Sb. účinném od 1. 1. 2001) ruší-li se zaměstnavatel, určí orgán, který zaměstnavatele ruší, který zaměstnavatel je povinen uspokojit nároky zaměstnanců zrušeného zaměstnavatele, popřípadě uplatňovat jeho nároky. Provádí-li se při zrušení zaměstnavatele jeho likvidace, postupuje se podle zvláštního předpisu.

Podle ustanovení Čl. III bodu 8 zákona č. 231/1992 Sb. (účinného od 29. 5. 1992) podle dosavadního ustanovení § 251 zák. práce 555 (tj. podle ustanovení § 251 zák. práce, ve znění účinném do 28. 5. 1992) se řídí povinnost uspokojit nároky pracovníků zrušené organizace, pokud jde o nároky na náhradu škody při pracovním úrazu nebo nemoci z povolání, na jejichž uspokojování se nevztahuje zákonné pojištění podle tohoto zákona nebo povinné smluvní pojištění podle zvláštních předpisů.

Podle ustanovení § 205d odst. 1 zák. práce 556 (ve znění zákona č. 231/1992 Sb. a č. 37/1993 Sb., účinném od 1. 1. 1993) organizace zaměstnávající alespoň jednoho pracovníka jsou pro případ své odpovědnosti za škodu při pracovním úrazu nebo nemoci z povolání pojištěni u Č. pojišťovny, akciová společnost, pokud s ní měli sjednáno toto pojištění k 31. prosinci 1992. Ostatní zaměstnavatelé jsou pojištěni u K. pojišťovny, akciová společnost, popřípadě jejího právního nástupce v České republice. To se nevztahuje na organizační složky státu. Podle ustanovení § 205d odst. 8 zák. práce 557 (ve znění zákona č. 231/1992 Sb. a č. 37/1993 Sb., účinném od 1. 1. 1993) pokud při zániku organizace nepřejdou práva a povinnosti z pracovněprávního vztahu na jinou organizaci, má poškozený (pozůstalý) právo přímo vůči pojišťovně, aby mu škodu nahradila v témže rozsahu, v jakém by mu ji byla povinna nahradit sama pojištěná organizace. Od 1. 6. 1994 je třeba „organizací“ a „pracovníkem“ rozumět „zaměstnavatele“ a „zaměstnance“ (srov. čl. I body 3 a 4 zákona č. 74/1994 Sb.).

Zanikl-li zaměstnavatel, aniž by práva a povinnosti z pracovněprávních vztahů přešla na jiného zaměstnavatele (jako je tomu například v případě zániku právnické osoby po ukončení likvidace), z citovaných ustanovení vyplývá, že nároky zaměstnance z odpovědnosti za škodu při pracovním úrazu nebo nemoci z povolání (včetně nároku na náhradu za ztrátu na výdělku podle ustanovení § 195 zák. práce 558 ) je povinna uspokojit pojišťovna, u níž byl zaměstnavatel (naposledy) pojištěn, jde-li o nároky, které vznikly po 1. 1. 1993 nebo které vznikly sice v době do 31. 12. 1992, avšak na jejich uspokojování se vztahuje zákonné pojištění podle ustanovení § 205d zák. práce 559 nebo povinné smluvní pojištění vzniklé podle zvláštních předpisů v době do 31. 12. 1992; skutečnost, zda jde o nároky, které zaměstnanci „vznikly“ před nebo až po zániku zaměstnavatele, je přitom nerozhodná. V případě, že zaměstnanci vznikl nárok z odpovědnosti za škodu při pracovním úrazu nebo nemoci z povolání v době do 31. 12. 1992 a že se na něj nevztahuje zákonné pojištění podle ustanovení § 205d zák. práce 560 nebo povinné smluvní pojištění podle zvláštních předpisů, řídí se jejich uspokojení i nadále – včetně plnění, poskytovaných po 1. 1. 1993 – ustanovením § 251 zák. práce 561 , ve znění účinném do 28. 5. 1992. Znamená to mimo jiné, že tyto nároky, provádí-li se likvidace zaměstnavatele, je povinen uspokojit likvidátor (orgánem provádějícím likvidaci uvedeným v ustanovení § 251 zák. práce 562 , ve znění účinném do 28. 5. 1992, je třeba rozumět likvidátora), a neučinil-li tak (pro nedostatek prostředků likvidovaného zaměstnavatele nebo z jakýchkoliv jiných důvodů), pak stát; státem se z hlediska tohoto ustanovení rozumí Česká republika – Ministerstvo práce a sociálních věcí (srov. též rozsudek Vrchního soudu v Praze ze dne 28. 6. 1995, sp. zn. 6 Cdo 69/94, uveřejněný v časopise Právní rozhledy č. 2/96 na str. 74).

Z uvedeného je zřejmé, že práva a povinnosti, o něž v řízení v projednávané věci před soudy šlo, přešla na jiného, i kdyby je žalobce – jak dovodil odvolací soud – neuplatnil u likvidátora žalovaného postupy podle ustanovení § 70 a násl. obch. zák. Povaha projednávané věci tedy umožňovala, aby bylo v řízení pokračováno, a nebyl tedy důvod k zastavení řízení podle ustanovení § 107 odst. 5 o. s. ř.

Odpověď na otázku, zda povinnost uspokojit žalobou uplatněný nárok přešla podle ustanovení Čl. III bodu 8 zákona č. 231/1992 Sb. po zaniklém žalovaném na pojišťovnu nebo na stát, závisí na zjištění, zda se na uspokojení nároku žalobce na náhradu za ztrátu na výdělku podle ustanovení § 195 zák. práce 563 (vzniklý – jak uvedeno výše – v roce 1988) vztahovalo zákonné pojištění podle ustanovení § 205d zák. práce 564 nebo povinné smluvní pojištění vzniklé podle zvláštních předpisů v době do 31. 12. 1992; okolnost, že žalobce v tomto řízení požadoval náhradu za ztrátu na výdělku za dobu od 1. 9. 1999 do 31. 7. 2001, není z tohoto hlediska rozhodná.

219. Zákonné pojištění odpovědnosti zaměstnavatele za škodu při pracovním úrazu nebo nemoci z povolání. Náklady řízení. Vedlejší účastník

§ 205d odst. 1, § 205d odst. 7, § 205d odst. 8 zák. č. 65/1965 Sb., zákoník práce, ve znění zák. č. 231/1992 Sb., zák. č. 74/1994 Sb. a zák. č. 220/2000 Sb.

§ 365, § 369 odst. 1 zák. práce

§ 2 a 3 vyhl. č. 125/1993 Sb.

§ 24 odst. 1, § 93 o. s. ř.

I. Náhradu nákladů řízení, která byla zaměstnanci přiznána v soudním řízení o odškodnění pracovního úrazu nebo nemoci z povolání, je pojišťovna povinna zaplatit za zaměstnavatele z důvodu zákonného pojištění odpovědnosti zaměstnavatele za škodu při pracovním úrazu nebo nemoci z povolání (§ 205d zák. práce 565 ), jen jestliže se k takové úhradě zaměstnavateli písemně zavázala.

II. Zúčastnila-li se pojišťovna soudního řízení o odškodnění pracovního úrazu nebo nemoci z povolání jako ve dlejší účastník na straně zaměstnavatele, je povinna podle rozhodnutí soudu uhradit (společně a nerozdílně se zaměstnavatelem) zaměstnanci přisouzenou náhradu nákladů řízení, i když se k takové úhradě ve smyslu ustanovení § 3 vyhl. č. 125/1993 Sb., nezavázala.

Rozsudek Nejvyššího soudu ze dne 24. 11. 2004, sp. zn. 21 Cdo 1859/2004

SoJ č. 12/04, s. 956

Z odůvodnění:

Každý zaměstnavatel, který zaměstnává alespoň jednoho zaměstnance, je pro případ své odpovědnosti za škodu při pracovním úrazu nebo nemoci z povolání ze zákona pojištěn (srov. § 205d odst. 1 zák. práce 566 ).

Bližší podmínky a sazby stanoví vyhláška, k jejímuž vydání bylo zmocněno Ministerstvo financí (§ 205d odst. 7 zák. práce 567 ); v době vzniku pojistné události v projednávané věci se jednalo o vyhlášku č. 125/1993 Sb., kterou se stanoví podmínky a sazby zákonného pojištění odpovědnosti zaměstnavatele za škodu při pracovním úrazu nebo nemoci z povolání, ve znění vyhlášek č. 43/1995 Sb. a č. 98/1996 Sb. (dále jen „vyhláška“).

Z důvodu zákonného pojištění odpovědnosti zaměstnavatele za škodu při pracovním úrazu nebo nemoci z povolání má zaměstnavatel právo, aby za něj pojišťovna nahradila škodu, která zaměstnanci vznikla při pracovním úrazu nebo nemoci z povolání, a to v rozsahu, v jakém za ni zaměstnavatel odpovídá podle zákoníku práce (§ 2 odst.1 věta první vyhlášky). Pojistnou událostí je vznik povinnosti zaměstnavatele nahradit škodu podle § 2 odst. 1 vyhlášky; rozhoduje-li o náhradě této škody soud, platí, že pojistná událost nastala dnem, kdy rozhodnutí, podle něhož má pojišťovna poskytnout plnění, nabylo právní moci (§ 2 odst. 2 vyhlášky). Pojišťovna nahradí náklady soudního i mimosoudního projednávání vedeného v souvislosti se škodnou událostí (tj. s událostí, která by mohla být důvodem vzniku práva na plnění pojišťovny) jen tehdy, pokud se k jejich úhradě písemně zavázala (§ 3 vyhlášky).

Vyhláška upravuje nejen právní vztahy mezi zaměstnavatelem a pojišťovnou týkající se provádění zákonného pojištění odpovědnosti zaměstnavatele za škodu při pracovním úrazu nebo nemoci z povolání (například placení pojistného a součinnost zaměstnavatele ve vztahu ke škodným událostem), ale především podmínky zákonného pojištění odpovědnosti zaměstnavatele za škodu při pracovním úrazu nebo nemoci z povolání, tj. zda, kdy a v jakém rozsahu je pojišťovna povinna nahradit za zaměstnavatele škodu, která zaměstnanci vznikla při pracovním úrazu nebo nemoci z povolání. Zaměstnanci ze zákonného pojištění odpovědnosti zaměstnavatele za škodu při pracovním úrazu nebo nemoci z povolání žádný nárok vůči pojišťovně nevzniká, ledaže by měl podle ustanovení § 205d odst. 8 zák. práce 568 přímo vůči pojišťovně právo, aby mu škodu nahradila v témže rozsahu, v jakém by mu ji byl povinen nahradit sám pojištěný zaměstnavatel.

Pojišťovna je povinna za zaměstnavatele v první řadě – jak vyplývá z ustanovení § 2 vyhlášky – nahradit škodu, která zaměstnanci vznikla při pracovním úrazu nebo nemoci z povolání, v takovém rozsahu, v jakém za ni zaměstnavatel odpovídá podle zákoníku práce. (…) U odpovědnosti za škodu při pracovním úrazu nebo nemoci z povolání vyplývá ze zákoníku práce a jiných pracovněprávních předpisů povinnost zaměstnavatele uspokojit nárok zaměstnance na náhradu za ztrátu na výdělku, bolest, ztížení společenského uplatnění, účelně vynaložené náklady spojené s léčením a věcnou škodu (srov. § 193 odst. 1 zák. práce 569 ) a nárok na úroky z prodlení v případě, že nárok zaměstnance na náhradu škody nebyl včas a řádně uspokojen (srov. § 256 zák. práce 570 ), a tedy jen tyto nároky je pojišťovna povinna uspokojit za zaměstnavatele ve smyslu ustanovení § 2 odst. 1 věty první vyhlášky. (…)

Z důvodu zákonného pojištění odpovědnosti zaměstnavatele za škodu při pracovním úrazu nebo nemoci z povolání je pojišťovna dále (kromě uspokojení výše uvedených nároků, jež jsou dány právní úpravou obsaženou v zákoníku práce) povinna za zaměstnavatele nahradit – jak vyplývá z ustanovení § 3 vyhlášky – „náklady soudního i mimosoudního projednávání vedeného v souvislosti se škodnou událostí“, avšak jen za předpokladu, že se k jejich úhradě písemně zavázala. Těmito „náklady“ se rozumí – jak je nepochybné ze znění, smyslu a účelu ustanovení § 3 vyhlášky – všechny náklady vzniklé v souvislosti se „soudním i mimosoudním projednáváním“ škodné události nejen zaměstnavateli, ale i zaměstnanci. Náklady vzniklé (a pravomocně přisouzené) zaměstnanci v soudním řízení o odškodnění pracovního úrazu nebo nemoci z povolání je tedy pojišťovna povinna za zaměstnavatele uhradit, jen jestliže se k tomu (samozřejmě vůči zaměstnavateli) písemně zavázala. V opačném případě je povinen nahradit zaměstnanci tyto náklady zaměstnavatel sám („ze svého“, aniž by byl oprávněn požadovat po pojišťovně jejich refundaci). Uvedený závěr není v rozporu se závazkem České republiky zajistit placení odškodnění osobám utrpěvším pracovní úraz „za všech okolností v případě platební neschopnosti zaměstnavatele“, vyplývajícím z ustano vení Článku 11 Úmluvy č. 17 o odškodňování pracovních úrazů, uveřejněné pod č. 437/1990 Sb., neboť se týká jen placení náhrady škody vzniklé následkem pracovního úrazu a nikoliv také náhrady nákladů řízení, i kdyby vznikly (a byly přisouzeny) v soudním řízení vedeném o přiznání takové náhrady škody.

S názorem dovolatele, podle kterého „ ratio legis “ ustanovení § 3 vyhlášky „spočívá v tom, aby organizace mající nárok na kvalifikované právní zastoupení pojišťovny bedlivě zvážily, zda i přes toto své právo chtějí využít služeb advokáta, který bude účtovat odměnu za právní zastoupení“, a aby pojišťovna „sama posoudila, zda si ten který případ vyžaduje nad rámec běžného zastoupení pracovníkem pojišťovny pomoc advokáta specialisty, přičemž nelze přehlédnout, že pracovníci pojišťovny jsou osoby práva znalé a specializovaně se agendou odškodňování pracovních úrazů zabývají“, nelze souhlasit. Dovolatel nejen nebere v úvahu výše uvedený skutečný účel ustanovení § 3 vyhlášky, ale též současně – jak správně upozorňuje žalovaná – přehlíží, že pojišťovna nemůže zaměstnavatele v soudním řízení o odškodnění pracovního úrazu nebo nemoci z povolání vzhledem k ustanovení § 24 odst. 1 o. s. ř. zastupovat a že se může tohoto soudního řízení zúčastnit jen jako vedlejší účastník na straně zaměstnavatele (§ 93 o. s. ř.); nesmí-li tedy pojišťovna zastupovat zaměstnavatele v řízení před soudem, nemůže být smyslem ustanovení § 3 vyhlášky toliko úprava náhrady nákladů vzniklých zaměstnavateli. V případě, že se soudního řízení pojišťovna účastní jako vedlejší účastník, má stejná práva a povinnosti jako účastník (srov. § 93 odst. 3 větu první o. s. ř.) a tedy – podle rozhodnutí soudu – má právo na náhradu nákladů řízení, jestliže jí podporovaný zaměstnavatel jako účastník řízení ve sporu zvítězil, nebo povinnost zaplatit vedle zaměstnavatele (společně a nerozdílně s ním) náhradu nákladů řízení zvítězivšímu zaměstnanci. Vzhledem k tomu, že povinnost pojišťovny zaplatit spolu se zaměstnavatelem vítěznému účastníku (zaměstnanci) náhradu nákladů řízení vyplývá v tomto případě z její účasti v řízení před soudem jako vedlejšího účastníka, má tuto povinnost, i kdyby se k úhradě těchto nákladů ve smyslu ustanovení § 3 vyhlášky písemně nezavázala.

…

Toto je pouze náhled elektronické knihy. Zakoupení její plné verze je možné v elektronickém obchodě společnosti eReading .