Cesta

růžových kurýrů

Maxi Marysko

Maxi Marysko

Cesta růžových kurýrů

vydáno 2013

JONATHAN LIVINGSTON, s.r.o.

© Maxi Marysko – dědicové c/o DILIA, 1992

ISBN ePub 978-80-86037-32-5

ISBN mobi 978-80-86037-33-2

www.jonathanlivingston.cz

I

Kordisko ještě pokojně visí na zdi, nabité pistole jsou v holstrech, sedlo a uzda v maštali. Kůň klímá. Občas zvedne hlavu, ohlédne se, oko se zaleskne ve tmě a pohasne. Kůň klímá dál. Ještě je čas.

Takový předjarní studený, blátivý a větrný večer je dobrý leda na sebevraždy z bezvýchodnosti a vraždy ze ziskuchtivosti, nutnosti nebo jiných „ušlechtilých“ pohnutek. Jenže v černém blátě někde v odlehlém zákoutí se šeredně umírá.

Větve jsou ještě holé a zuřivě buší do oken a vítr s jekotem prohání stíny po zemi a vlhkých zdech.

Je to večer všeho špatného.

Muž se pohodlně uvelebil na židli, dívá se do plamenů v krbu, snad přemýšlí. O čem, to ví jen on a Bůh. Má ostatně ještě čas. Snad je mu smutno, že je v tom neutěšeném předjarním večeru sám. Nebo se mu po někom stýská. Odlesky plamínků se mu honí po tváři, po krajkovém nákrčníku a manžetách, po vysokých jezdeckých botách a stříbrných špornách.

Vzhlédne, když voskovice na stole významně zaprská. Podívá se na hodiny. Ještě je čas. A tak si jen podepře hlavu rukou a dívá se dál do těch křivých plamínků v krbu, které z komína sráží studený vítr. Bůhví, proč je mu smutno, v takovýhle večer snad ani nikomu nemůže být veselo, leda snad štamgastům po hospodách, v teple za zavřenými okenicemi, u baňatých a štíhlých lahvic. Určitě by byl raději s kamarády v nějaké putyce nebo si zajel tam nahoru na Nový svět a zaklepal knoflíkem rajtštoku na jedno okno, co za ním roste myrta a rozmarýn. Nebo je prostě unavený, a kdyby mohl, zalezl by do postele a spal. A snad by se mu i něco hezkého zdálo.

Kuš, zaprská knot voskovice.

Muž zvedne hlavu – je ostatně dávno zvyklý spát na jedno oko a v okamžiku se vzpamatovat. A ještě je čas. Darmo by mu v té studené tmě někde vlhly pistole.

Posléze přece jen vstane, setřese poslední zbytek únavy, sundá kordisko se zdi, sfoukne svíčku na stole a potichu se bere chodbou a po točitých dřevěných schodech ven. Na dvoře se mimoděk zastaví, jak mu studený vítr projede až na kůži, ale pak si přitáhne kabát a se skloněnou hlavou se vydá do stáje. Aspoň že tam bude ještě chvíli teplo a ticho. Hartusení stromů kolem stavení zůstalo za zavřenými dveřmi.

Popaměti si sedlá koně. Chodit do maštale se svíčkou se nevyplácí a rozsvěcet lucernu nestojí za to. Vidět je ovšem nevalně, za zamřížovaným okénkem někde v dálce prosvítá bílý měsíc a přes něj letí rozedrané cáry. Kůň zafrká, však dobře věděl, že se ještě někam pojede, ani si nelehl. čekal. Ale přece jen se mu nechce ven, do větrné noci. Ve dveřích se zastaví, když mu vítr poprvé naježil srst, a opře se proti otěži. Muž se ohlédne, povolí mu, docela vlídně mu domlouvá. Kůň si dá říci, však by stejně musel.

Kopyta zapleskají v blátě na dvoře, stromy neúnavně chrastí větvemi a stínohra se žene po rozmoklé zemi stejně rychle jako cáry po obloze. Nedaleko se černají městské hrady, sem tam se třepetá zapomenuté světélko, než je vítr sfoukne. Je to zkrátka večer všeho špatného.

Okno se pootevřelo, pak se ho zmocnil vítr a rozrazil je dokořán. Tak se majitelka tohohle zapadáku přece jen probudila.

„Už jedete, pane? Mohl jste říct, byli bychom vám koně připravili.“

„To je v pořádku. Na shledanou.“

„Na shledanou, pane. Až přijedete, stavte se zas u nás.“

Mlčky přikývl, pobídl koně a vydal se do té mokré tmy a marastu. Bůhví, kdy se zas vrátí. Pokud se vůbec kdy vrátí. Neví, kam kdy pojede naposled. Konečně, když se nevrátí on, pojede někdo jiný. V Praze je vždycky co dělat.

Kopyta čvachtají blátem, než se jezdec dostane na pevnější cestu. Vítr stále profukuje koni srst a muži kabát, ale ještě to není nejhorší. Mohlo by začít pršet nebo ke všemu ještě sněžit. Březen není dobrý měsíc na takovéhle noční vyjížďky.

Nemusel se ovšem obtěžovat sám, mohl poslat kteréhokoli ze svých agentů, ale do Prahy jel tak jako tak a vzal to tedy přijednom. člověk si beztak může být úplně jistý jen tím, co si zařídí sám. A zodpovědný je za všechno on – za všechno, co jeho lidé napáchají dobrého a hlavně špatného.

Pobídl koně. Zvíře si naklusalo po rozblácené cestě, sem tam potřísněné měsíčním světlem. Bůhsuď, proč si ti angličtí kurýři vybírají právě tuhle málo používanou cestu. Snad z preventivní opatrnosti, neměli by mít ještě tušení, že už jsou sledováni. Je tu neprokazatelné podezření na špionáž, slušelo by se tedy vědět, co vlastně ti rychlí poslové vozí v sedlových brašnách. Jezdí v noci a vždycky sami, nepochybně jsou za to riziko dobře placeni.

Podél cesty se táhne stará, polorozpadlá zeď a cesta zmizela v černém stínu stromů za ní. Noční poutník musel vzít koně zas do kroku, aby se tu někde spolu svorně nepřerazili. Šine se tmou tiše jako duch, jen to prokleté bláto čvachtá a mlaská pod kopyty, a pak jezdec zakleje, když jej mokrá větev pohladí po tváři. V klenbě korun nad ním to chmurně haraší, měsíc zmizel. Je to docela strašidelná kulisa, jenže on tu není proto, aby se z plezíru bál, nýbrž aby chytal anglické kurýry. Zvykl si už na tu inkoustovou tmu, zřetelně rozeznává pobořenou zeď obory po pravé ruce i cestu po levé. Vroubí ji stromy, ale natolik zarostlá přece jen není, aby nebylo vidět, kdo po ní jde či jede.

Svědomitost se většinou nevyplácí. A angličtí kurýři jsou příliš svědomití a spolehliví, než aby se dali oklamat. Nevyspávají v krčmách po silném víně natolik tvrdě, aby si dali vyměnit korespondenci za přesvědčivý falzifikát, vyhýbají se případným potyčkám a vůbec veškerým situacím, které by mohly být svěřeným zprávám nebezpečné, pohybují se obratně, nenápadně a rychle, jsou samozřejmě neúplatní. Jenže zapomínají, že svědomitost se většinou nevyplácí a poctivost tím méně…

Mlaskání bláta pod kopyty ztichne, mokré větve se ještě vyrušeně pohnou – a noční poutník zmizí, jako by se po něm země slehla. Už tu není, už tu je jen tma a bláto na cestě.

Někdo se po ní z dálky blíží. černá silueta – jezdec a kůň. Jezdec klímá v sedle, cestu zná dobře, nemůže se odchýlit ani v té pekelné tmě. Teď se na špinavé obloze zas objevil měsíc, napíchl se na hubené větve, nahlédl do kaluže uprostřed cesty a voda se zaleskla. Aspoň ji kůň dobře uvidí a vyhne se. Ostrá černá silueta se sune nad postříbřenou louží.

Ústí pistole ji pomalu a neúchylně sleduje. Pak se zastaví, pár vteřin hrozivě číhá a poté třeskne rána. černá silueta se zarazí – kůň polekaně přisedne na zadek – a potom se její tvar podstatně změní, kůň je sám. Byla to dobře vypočítaná, přesná rána.

Útočník se zhmotní, vyjede odnikud, vyhoupne se na cestu. Sklouzne ze sedla a skloní se k padlému. Koně pustí, je to dobře vychovaný kůň, čeká, až pán skončí svou krkavčí práci.

Pán zručně prohledá kurýrovy kapsy i sedlové brašny jeho koně. Ukořistil pečlivě zapečetěnou listinu a spokojeně ji strčil do kapsy. Navíc sebral všechny peníze a sporé cennosti poslovy. Fingovat loupežné přepadení je jediná rozumná věc, co se tu dá udělat.

Málokdy takhle vraždil. Když už šel do něčeho osobně a mohl si to dovolit, dával své oběti příležitost a nechal ji se bránit. Celkem nic neriskoval, byl výborným šermířem. Jenže dnes v té tmě a marastu by mu beztak žádná velkodušnost k ničemu nebyla.

Odtáhl ještě mrtvolu stranou z cesty, pak vylezl na koně, druhého vzal na ruku (loupežníci si také koně berou, většinou je pak prodají) a zamířil na vídeňskou silnici.

Některé chvíle, i když trvají sotva pár minut, jsou dost dlouhé na to, aby si v nich člověk ledacos uvědomil.

Schůdky u maštale, které vedou nahoru na seník, jsou úzké a příkré. Vlastně si je právě proto vybral, nebo z těch pěti chlapíků, kteří ho napadli, se mu mohl postavit vždycky jen jeden, a ti ostatní museli čekat, až na ně dojde řada. čekali už jen tři, čtvrtý seděl dole na dvoře opřený o zeď s tváří právě tak bílou a pátý se spíš bránil než útočil a křičel na své druhy „Jděte na něho zezadu!“, což oni nemohli žádným způsobem učinit, protože jediný přístup nahoru byl právě jen po těch schůdkách.

Uvažoval, jak je možné, že ho dohonili tak brzy – že vůbec přišli na to, kdo si zasedl na albionskou kurýrní síť. Zřejmě se vydali poslu naproti, hned když nepřijel v určenou hodinu. Budiž. Našli ho. Dobrá. Ale jak objevili stopu jeho vraha? Snad věděli, že byl v Praze, vyptávali se na něho v předměstských krčmách, doptali se a dozvěděli se také, kdy na noc odjel. Možné by to koneckonců bylo, kdyby byli pohotoví a měli štěstí.

Zasažený útočník na schodech udělal kotrmelec pozpátku a k dalšímu boji se neměl. Musí to vypadat směšně jako cvičné utkání někde v šermírně. Půjde-li to takhle, bude za chvíli pokračovat v cestě. Ještě že nemohou střílet, přes poledne pršelo a zvlhl prach. Kdyby neměl při každé smůle také trochu štěstí, už by tu dávno nebyl. Tímhle utkáním se pomalu začínal bavit – už jen tři a pak pojede dál – ne přímo do Vídně, dávno vlastně přišel na to, že by se mohl stavit na zámku Maria Annsbach pod záminkou, že se přijel podívat, zda je všechno v pořádku. Je to průhledná záminka, ale co na tom! Vlastně i proto nařídil svým lidem, aby mu přijeli naproti. Předal jim ukořistěnou listinu a kurýrova koně a oni odjeli cvalem po vídeňské silnici. Mimoděk se usmál, nebo nebýt toho, měl by ten papír teď u sebe a třeba by o něj ostudně přišel. Takhle ovšem své pronásledovatele pěkně převezl a ten, kdo je vyslal, může uvažovat, zdali ta špionážní pošta byla skutečně objevena, či zda si posla přece jen nevyčíhali lupiči.

Se svými lidmi se potkal na silnici a nikdo ho neviděl předávat listinu. Tihle, co se tu do něho pustili, právě když mu podomek už vyváděl osedlaného koně, mu nemohou dokázat vůbec nic, leda snad to, že byl v Praze, strávil noc v putyce před hradbami a projel přibližně tou cestou, kde byl té noci zabit anglický kurýr. Je ovšem pravda, že si ty dvě skutečnosti lze dát velmi dobře dohromady, však také tyhle chlapíky zastal, právě když si prohlíželi sedlové brašny jeho koně. Měli chu i na jeho kapsy, což pokládal za neuvěřitelnou drzost, a nejbližšímu z nich vrazil facku, až se ten muž vřítil pozpátku otevřenými dveřmi do maštale a zastavil se o zadek kobyly, která ho pohotově vykopla zpátky na dvůr. Pak už letěly kordy z pochev a on měl jen tak tak čas zaujmout tohle výhodné místo na schůdcích na seník. Také by mu někdo mohl proti přesile pomoci, ale pár náhodných hostů bojovného ducha zjevně postrádalo. Hospodský s pacholkem vyklidili pole hned na začátku – a si to ti dobrodruzi mezi sebou vyřídí sami. Dost na tom, že se budou muset starat o raněné a shánět jim doktora.

Podíval se přes dvůr. Studený vítr po něm honil roztroušená stébla slámy. Ti dva dole se usilovně snažili něco vymyslet. Jestlipak si vzpomenou, že ve stáji u zdi leží žebřík? Bohdá že ne. Tenhle třetí se drží dlouho, vlastně je to chvilka, ale některé okamžiky jsou k nepřečkání nekonečné. Těsně před smrtí prý někdy proběhne před očima celý život. To posoudit nemohl, nikdy se mu to nestalo. Nebo snad… sakra! Tohle chybělo! Krev se mu řine po zápěstí, ale je to jen roztržená kůže, to se dá vydržet. Mohl si dávat lepší pozor. Několikrát na svého protivníka zaútočil tercií, a když si ji ten člověk navykl krýt, hbitě mu kavací unikl a poslal ho po hlavě dolů z těch schůdků. Konečně!

Čtvrtý na sebe nedal dlouho čekat. Ještě toho musí dostat, pátému pak třeba zajde chuť. Jenže ta prokletá ruka bolí a začíná se mu pomalu krátit dech. Aby to čert vzal! A ten chlapík, co se tak hezky skutálel ze schůdků, si zrovna vzpomněl belhat se do maštale. Ovšem, už odtamtud volá na pátého, už ten žebřík táhne ven.

Vylezl až nahoru na plošinku před dvířky na seník a čekal, až tam ten žebřík opřou, aby jim ho shodil zase dolů. Jenže člověk, s nímž se teď bil, se ho snažil zaměstnat natolik, aby si žádné vedlejší manévry nemohl dovolit. Dařilo se mu to, byl zatím nejobratnější z těch, kdo si na zaskočeném agentovi zkoušeli své umění.

Odtud, seshora, viděl přes bránu daleko do kraje, přes pásy vlhkých zoraných polí, po nichž se špacírovaly černé vrány – občas některá vzlétla a usadila se na mazlavých hroudách o pár kroků dál, někdy s poplašeným krákoráním vyletěly dvě, tři. Za silnicí, vroubenou holými stromy, se studeně leskla hladina rybníka. Po cestě se z dálky sunul kočár, na tu vzdálenost nemohl rozeznat, zda jede se dvěma či čtyřmi bílými koňmi. Beztak by mu to k ničemu nebylo, asi mu není souzeno, aby mu z té situace někdo pomohl.

Najednou ho napadlo, že se mu strašně nechce umřít v takovýhle předjarní den, kdy je zima a deštivo, stromy jsou černé a bez listí a na cestách leží studené, těžké, mazlavé bláto. A poslední, co by slyšel, by bylo krákání vran.

Žebřík se opřel o dřevěné zábradlí po jeho levici a muž s kordem v jedné ruce začal odhodlaně šplhat nahoru. Ten žebřík se mu podařilo shodit, ale nebylo to z dost velké výšky, aby si ten člověk natloukl natolik, že by nelezl znova. Už se touhle šarvátkou vůbec nebavil jako zpočátku. Toho čtvrtého asi nedostane, a i kdyby, zbývá pořád ještě pátý a pak ten zraněný, co pomáhal nést žebřík. Třeba by si ještě zašermoval, kdyby to muselo být.

Po obloze, kterou prudký vítr po poledni vymetl domodra, pluly bílé beránky. K čertu s beránky! Neměl jezdit sám, měl si nechat někoho ze svých lidí. Bůhvíproč jezdil nejraději bez doprovodu, pokud jej zrovna k něčemu nepotřeboval. Někdy s sebou bral sluhu, někdy ani to ne. Teď se mu to nevyplatilo. Dobře mu tak, mohl na to myslet, že pro leckoho je krajně nežádoucí osobou. Jestli z toho vyvázne, dá si příště po čertech pozor. Vždycky si to říkal, když se dostal do nějaké šlamastiky, a pak mu otrnulo a nikdy to neudělal.

Ti dva dole už podruhé žebřík nepostavili. Když se tam podíval, viděl onoho, co spadl, sedět na zemi a držet si kotník. Že by se z toho přece jen ještě dostal? Jenže tenhle, co si s ním právě vyřizuje účty, je dobrý šermíř. Škoda že nešel jako první, už by ležel dole pod schody.

Kočár na silnici se přiblížil jen o malý kousek. Proč se ten čas tak vleče? Připadá mu, že je to snad hodina, co se tu bije na těch schůdkách k seníku, a ono je to sotva pár minut. Pár minut mezi životem a smrtí. Budou to riskovat, aby ho zabili? Potřebují vědět, zda u sebe má či nemá tu listinu, kterou vezl anglický kurýr.

A teď dostal do nohy, a pořádně. Na Maria Annsbach se tedy nepojede, pojede-li se vůbec ještě někdy někam. Těšil se, a nemálo, jenže má po radosti a chtělo by se mu nadávat na celý svět, i na zámek a na tu, kterou tam chtěl navštívit.

Vzdal to, nebo mu nic jiného nezbývalo, a tvář svého protivníka viděl jako v mlze, když mu začal prohlížet kapsy. Neznal ho, neznal nikoho z těch pěti, co ho tu přepadli.

„Nemá u sebe nic!“ volal ten člověk dolů a klnul, protože za to zjištění zaplatili neúměrnou cenu a navíc si mohli být jisti, že jim tenhle kousek přijde zatraceně draho. Kdo uvěří, že rvačka vznikla z obyčejné hádky? Je to pěkná blamáž. Nejlíp zmizet, než tenhle sežene své kamarády. Ale jak zmizet, když z pěti útočníků mohou nasednout na koně s bídou dva?

Stál nahoře na schůdkách, opíral se o zábradlí a bezmocně pozoroval, jak muž, který ho šacoval, vyvedl ze stáje dva koně, pomohl do sedla tomu ze svých druhů, který byl schopen pohybu, a oba se hnali tryskem ze dvora, jako by jim za patami hořelo. Poté se sklonil pro kord, ani si neuvědomoval, kdy jej upustil, a hlava se mu zatočila, divže nesletěl dolů. Začal pomalu sestupovat se schodů. Ta rána na noze zle krvácela a bylo mu zřejmé, že s tímhle odtud neodjede, že ho čeká pár dní v horečce na nevalné a nepříliš čisté posteli v téhle hospodě, kde zaručeně budou blechy a zima, že mu přivedou nějakého pokoutního felčara, který by mu nejraději určitě ještě pustil žilou, že bude muset poslat zprávu do Vídně, cože se mu stalo, a až se vrátí, uslyší od kamarádů nevybíravé narážky na to, jak se dal hloupě zaskočit. A třeba se nevrátí, třeba dostane otravu a umře, takhle k ránu, v tom beznadějném kalném úsvitu, který má odjakživa nerad, a do oken bude bubnovat studený déšť. člověk se většinou vždycky dočká toho, oč nejméně stojí. Bože, přece jen tomu nechtěl věřit, že by se to mohlo stát, že by se nevrátil. Pro takovou pitomost.

Dostal se už dolů pod schody, ale tušil, že sebou praští, jakmile se pustí zábradlí. Pár kroků od něho naříkal jeden poraněný, druzí dva byli moudře zticha. Hospodský se konečně odvážil na dvůr a v prvním okamžiku nevěděl, ke komu dřív skočit. A do toho všeho důstojně vjel kočár se čtyřspřežím bílých lipicánů.

Poničený agent, který si nebyl zcela jistý, zda je ten kočár skutečný nebo už nějaký přelud, se docela pobaveně zasmál, nebo ho napadlo, jak se cestující asi bude tvářit, až vystoupí a spatří ta jatka. Jenže to už on neuvidí, protože se mu bílí lipicáni, kočár a všechno kolem začalo rozplývat před očima. Snad se mu to opravdu jenom zdá, snad to vůbec není pravda a vzbudí se z toho jako z ošklivého těžkého snu.

II

Loď s potrhanými plachtami na zbytcích zpřerážených ráhen se těžce probíjí bouří, vynořuje se jako bílá skvrna na vrcholcích zpěněných vln, než ji zas pohltí černá hlubina oceánu. Kolikátý den už se ta loď pere s neústupným mořem, kolikátý měsíc, kolikátý rok od chvíle, kdy malíř dokončil obraz?

Díval se na to tmavé plátno, na němž tak nápadně vynikala osamělá bílá skvrna lodi, pozoroval ji v nekonečných hodinách nebo snad dnech, kdy ležel v horečce na pohodlné posteli v bůhvíčím domě – rozhodně to nemohla být ta špinavá putyka, poslední místo, které si jasně pamatoval. Pak už se mu to všechno nějak popletlo dohromady, neztratil vědomí, ale bylo mu srdečně jedno, co se s ním děje, a ničemu neodporoval. Z toho kočáru s lipicány vystoupil nějaký pán, vyptával se hospodského a pak se obrátil k němu, ale on se mu místo odpovědi složil k nohám na blátivý dvůr. Umřít v takovém studeném předjarním dnu, na začátku března, s hlavou v špinavé ledové kaluži…

Hospodští pacholci ho naložili do kočáru, na polštáře s modrými liliemi – když se jednu chvíli trochu vzpamatoval, viděl zřetelně vzor čalounu a zdálo se mu, že je někde úplně jinde, jindy a za jiných okolností. Polštáře s modrými liliemi byly však tentokrát potřísněny krví a na okamžik mu to bylo trapné, ale vzápětí zase propadl své odevzdané lhostejnosti. Co je komu vůbec do něho? Kdyby mu raději dali všichni svatý pokoj.

A kočár jel a jel, bláto čvachtalo pod koly a z černé oranice na polích vzlétaly vyplašené vrány s otráveným krákoráním. Posléze přece jen omdlel slabostí ze ztráty krve a vzbudil se teprve na loži v neznámé komnatě s obrazem zbědované lodi ve vlnách. Stačilo jen trochu pootočit hlavu, aby ji viděl. Ale byla tam ta loď skutečně? Nevysnil si ji jenom sám, aby měl společníka v podobně bezvýchodném postavení?

Fluctuat nec mergitur, napadlo ho a upjal se k tomu heslu, protože mu připadalo, že se může docela dobře vztahovat i k němu. Protloukal se životem jako ta loď, někdy nahoře, někdy dole, ale vždycky, když už nevěřil, že se beznadějná situace změní, a zbývala mu jen odevzdaná lhostejnost, vlny se utišily a z těžkých mraků proniklo slunce. Naposled tehdy, když se bil v té prokleté hospodě a už věděl, že podlehne. Obloha byla modrá a pluly po ní bílé beránky. K čertu s beránky! Obloha se zatáhla a loď s rozedranými plachtami se začala zmítat na zpěněných vrcholcích vln a vzápětí klesat do hlubin. Něco se mu stalo s nohou, bolela a nemohl s ní pohnout, bolela stále víc a občas přicházel mučitel s laskavou tváří, odhrnul přikrývku a snažil se prakticky vyzkoušet, co bezmocná obě snese, než bolestí ztratí vědomí. Chtěl toho bídáka aspoň jednou praštit, ale mučitelův pomocník ho vždycky včas zachytil za ruku. Když mučitel s laskavou tváří odcházel, pomocník zde zůstával a hlídal ho, aby snad neutekl, staral se o něho jako o bezmocné dítě a on k němu pojal srdečnou nenávist.

Byl tu však ještě kdosi třetí, přicházel někdy sám a někdy v doprovodu mučitele, jenž však v jeho přítomnosti své mučitelské řemeslo nikdy neprovozoval. Proto měl raněný toho třetího návštěvníka nejraději, a viděl-li ho, cítil se bezpečný. Věděl, že je to ten pán, jenž přijel v kočáře s lipicány a cestou ho pak přidržoval na polštářích s modrými liliemi, když vůz kodrcal po špatné cestě. Teď přicházel několikrát za den tiše jako duch, postál chvíli nad ložem a s obavou pozoroval ztrhanou tvář svého hosta. Zrak mu chvílemi zabloudil k obrazu lodi s rozervaným plachtovím, jako by srovnával její osud s osudem neznámého člověka, o němž ani nevěděl, jak se jmenuje. Oba se pohybovali mezi životem a smrtí, oba stejně bezmocní a vydaní napospas čemusi silnějšímu, než je síla člověka.

Jednou, když raněný zase uviděl nad sebou laskavou tvář mučitelovu spolu s ochráncem, jenž zaručoval bezpečí, zaslechl dokonce i jejich hovor. Prohnaný mučitel však hovořil francouzsky, tichým, vlídným hlasem, a ochránce jen přikyvoval a občas prohodil nějakou otázku. Náhle však mučitel, snad že si byl jist, že obě nic nevnímá, promluvil zvláštní, cizí němčinou:

„Zachránil jste mu pravděpodobně život, pane barone. Tam, kde jste ho našel, by mu teď strojili pohřeb.“

„Děkuji vám, doktore. Nebezpečí mu tedy už nehrozí?“

„Tak se to nedá říct, ale na otravu už nezemře.“

Poté se oba vzdálili a nechali ho opět péči mučitelova pomocníka, jenž seděl u krbu a četl si, ale při sebemenším pohybu či vzdechu raněného odkládal knihu a přistupoval k jeho loži.

Toho večera poprvé otevřel oči a neviděl přízraky. Místo rozbouřeného moře a korábu s rozedraným plachtovím mu zrak sklouzl po zařízení neznámé komnaty, okamžik se zarazil na šestiramenném svícnu na stole, zaznamenal mramorový krb na protější zdi, u něhož klímal ošetřovatel, a pokračoval k oknu. Bylo tmavé a za ním se hustě sypal sníh. Dříví v krbu praskalo a jeho zničehonic napadlo, že jsou Vánoce. Kam to ale zašel? Sem přece neměl namířeno, když nasedal na koně a vyjížděl z Vídně. Kde to k čertu je? Opřel se o loket a podíval se na zeď nad postelí. Byla tam. Docela malý obraz v širokém tmavém rámu – světlá skvrna lodi s rozedranými plachtami na vrcholcích zpěněných vln a kolem všude tma, černé moře.

Vtom k němu přistoupil ošetřovatel a dotkl se jeho ramene.

„Ležte, pane.“

Lehl si tedy poslušně nazpátek. Neříkal nic, nebo si nechtěl zadat a ptát se, kde je. Však se o to neprosil, aby tu byl.

Ošetřovatel mu položil dlaň na čelo, pak odešel a tiše za sebou zavřel dveře vedoucí bůhvíkam. Copak se teď asi bude dít? Takové hloupé Vánoce snad ještě nezažil. Kdyby mu aspoň dali pokoj, když už tu musí být a neví ani kde. Ale kdo říká, že tu musí být? Pohnul se, jako by chtěl vstát z postele, a div nevykřikl, jak ho zabolela pravá noha. Teprve teď si uvědomil, že ji má obvázanou. Asi tu tedy opravdu být musí. Ale kde? Tohle krucifix přece není ta hospoda! Ani zámek, na který se chystal jet, leda že by v jednom pokoji všechno důkladně přestavěli. Ale takovýhle krb tam v žádné místnosti nestojí. Jenže když to není hospoda ani zámek, tak co to tedy je?

Dveře, jimiž odešel ošetřovatel, se otevřely a vstoupil pán, kterého hned poznal. Byl to ten, jehož vídal stát u lože a dlouho hledět střídavě na něho a na obraz lodi v bouři. Pan baron. Je ještě mladý, určitě mu není ani třicet let. Mohli by být vrstevníky.

Baron přistoupil s trochu rozpačitým úsměvem. Dožíralo ho, že si ho tu všichni prohlížejí jako nějakého podivného živočicha, a schválně zavřel oči.

„Jste unavený?“ zeptal se baron tiše, možná jen zkoušel, zda mu jeho host porozumí.

Raněný potřásl hlavou. Vnímá tedy docela dobře.

„Můžete mluvit?“

Přikývl. Proč by nemohl. Měl by se zeptat, kde je, a zrovna se nezeptá. Snad mu to jeho zachránce poví sám. Ale ten měl velmi podobný problém.

„Kdo jste, pane?“

Překvapeně otevřel oči. Copak ho ten člověk nezná? Proč mu tedy pomáhal?

„Rozumíte mi? Jak se jmenujete?

Snad že si vzpomněl na modré lilie na polštářích kočáru, v němž se nad ním baron tak starostlivě skláněl, kdykoli kola poskočila na výmolu cesty, a odpověděl:

„Alberg.“

A protože ho kromě vlastního křestního jména napadlo jen kamarádovo, dodal:

„Max von Alberg.“

Baron proti tomu nic nenamítal. To jméno mu asi mnoho neříká. Konečně, přece mohou být na světě dva podobné kočáry se stejným čalouněním.

Budou to ostatně už pomalu dva roky, co se vezl v tom druhém, a jel s dámou, kterou od té doby už neviděl. Třeba ten kočár prodala, proč ne? Byl to tehdy divný případ, kterým byl pověřen, a netěšilo ho, když mu jej něco připomínalo. A on si teď ke všemu přivlastní rodové jméno člověka, s nímž měl právě v tom případu co činit, a teď ho tady budou tak nazývat. Ještě to mohl odvolat a říci baronovi, že mu špatně rozuměl, nebo jeho vlastní jméno bylo trochu podobné a při dobré vůli se splést dalo, ale nechtěl se prohlásit, dokud nezjistí, na čem je. Kdyby byl měl smůlu, mohl padnout do rukou nějakého spojence těch pěti, co ho zaskočili v krčmě.

Ne, to si vymýšlím, zauvažoval vzápětí. Nemohli by se tak rychle smluvit. Tamti ostatně ani nevěděli, kde mne dohoní. A pak – neriskovali by to. Tenhle pán s tím určitě nemá nic společného. Ale co mu, k čertu, na mně tedy sejde?

Pozoroval barona, jenž si přisunul židli a posadil se vedle jeho postele. Stále se tak trochu rozpačitě usmíval.

„Kdybyste byl unaven, hned mi řekněte a já odejdu. Jsem rád, že se vám daří už lépe. Měli jsme o vás strach.“

Agent, jenž se zde představil jménem Alberg, si zvolna založil levou ruku za hlavu a poté se zeptal:

„A proč vám vůbec na mně záleží, pane barone?“

Hostitel nepatrně svraštil obočí. „Vy mne znáte?“

Poprvé po několika ošklivých dnech se zasmál. „Já vím vše,“ odvětil, nebo tak s oblibou odpovídal, když čirou náhodou něco uhodl.

„Ah – to jste musel zaslechnout, jak mne oslovoval doktor,“ zkazil mu pan baron radost.

„Tak dobře,“ přiznal. „Ale když jste neznal vy mne ani já vás, tak proč –“

Baron mu gestem přetrhl řeč. „V té hospodě byste na tom teď nebyl dobře. Asi by vás nebyli ošetřovali tak jako můj lékař.“

Přikývl. „Já vím. Už by mi strojili funus.“

Baron povytáhl obočí. „Netušil jsem, že tak dobře vnímáte, co se kolem vás říká.“

„Víc jsem toho už nepochytil. Že jste mi zachránil život, to vím i bez doktora. Děkuji vám. Měl jste s tím starost. A zrovna na Vánoce.“

Baron vypadal na okamžik zmateně. Proč? Copak neleží tam venku sníh a v krbu nepraská dříví jako v nejdelší noci roku? Té noci byl sám, seděl potmě u krbu v nevlídném salonu svého vídeňského domu a uvažoval, za kolik dní, měsíců či let mu ten dům spadne na hlavu. Třeba bude mít štěstí a bude zrovna někde pryč.

Jednoho z následujících dní, hned ráno, jel do Prahy. Služebně, jinak by ani nemohl. Vždycky tam ochotně jezdil, kdykoli se ta možnost naskytla. Hnal koně cvalem vzhůru Ostruhovou ulicí a skončil v úzkých uličkách na Novém Světě, kde zaklepal rukojetí biče na jedno okno, co za ním rostla myrta a rozmarýn. Mladá vdova po mušketýrovi ho vždycky ráda vítala, však nepřijížděl s prázdnou. Zvláš na Vánoce ne. Napadlo ho, že by jí mohl ukázat, jaký zvyk mají v Němcích, byl tam loni v zimě z pověření Jeho Excelence a viděl, jak někde přinášejí lesní stromky a staví je v místnostech. Zvláštní zvyk, místnost pak celá voněla jehličím. Líbilo se mu to. Když vyjížděl z Vídně, byly cesty zavalené sněhem a černé vrány seděly na závějích jako vyčnívající hroudy hlíny. Sem tam některá s vyplašeným krákoráním vzlétla a mizela pod nízkou šedou oblohou. Ano, z Vídně odjel, ale kam se to dostal?

„Víte, pane z Albergu, kolikátého je dnes?“

Trhl sebou. Ještě si nezvykl, aby se mu říkalo pane z Albergu.

„Jak byste to ostatně mohl vědět? Je osmého března. Pátého jsem vás sem přivezl. Vánoce jsou už dávno pryč.“

Bylo mu skoro líto, že o tu iluzi přišel. Ale bezpochyby je to pravda. A vůbec – nejel z Vídně, ale z Prahy. A pršelo. Jen ty černé vrány zbyly na polích. Angličtí kurýři… Nemusel se obtěžovat sám, mohl nařídit někomu ze svých lidí. Ale Jeho Excelence jej náhodou poslala k pražskému apelačnímu soudu, nebo člověku, jenž se k němu odvolal, bylo dlužno výrazně popřát sluchu – byla to soukromá záležitost Jeho Excelence, ne politická, ale on měl aspoň záminku se v Praze pár dní zdržet. U vdovy po mušketýrovi nachytal jakéhosi dragouna, chtěl se s ním bít, jen tak pro pořádek, kordem proti šavli, ale dragoun v košili a ve spodkách před ním prchal až kamsi k Loretě a on nehodlal být nikomu pro zábavu, aby ho pronásledoval dál. Konečně, vdova má na dragouna právo, je mladá a bůhví, kdo všechno k ní chodí. Ne, nikdy by po ní nežádal, aby čekala vždycky jen na něho. Jednou by mohla čekat do smrti. Nicméně kdyby byl raději zůstal u vdovy o den déle a nechal na pokoji anglické kurýry, nemusel být dnes zde. Beztak v tom má prsty Liliental, anglický diplomat s německým jménem. Kdysi, když byl ještě ve Vídni, říkalo se mu Lilydale a jeho to neuvěřitelně rozčilovalo. Tenhle Liliental se na stará kolena usídlil v Praze a choval se tak tiše a nenápadně, až to bilo do očí. Hlídali ho dlouho, ale k ničemu to nevedlo. Nezbylo než si počkat na kurýra. Třeba v tom je starý Liliental přece jen nevinně. Jenže ta listina už bude ve Vídni a on o tom neví nic, on div neumřel na mizernou zanícenou ránu v noze a ke všemu si teď plete březen s prosincem. Kdyby nepadal ten zatracený sníh, nebyl by se spletl.

„Jste na mém zámku, pane z Albergu,“ objasnil mu baron. „Jeho jméno by vám nic neříkalo, teprve před dvěma lety byl dostavěn. Já se jmenuji Johann Theodor. Ani mé rodové jméno by vám nic neříkalo, nejsem znám u dvora, žiji zde sám se svými knihami.“

„Nikdy vás to ještě neomrzelo, barone?“

„Víte, že ne? Jsem spokojen. Zřídkakdy se mi poštěstí, abych tu mohl přivítat návštěvu. Možná i proto jsem využil příležitosti a nabídl vám pohostinství, i když jsem musel váš souhlas jen předpokládat. Doufám nicméně, že se nebudu těšit krátce z vaší společnosti… ovšem až se uzdravíte.“

„To vám bohužel slíbit nemohu. Ne že bych vám nebyl vděčný za to, co jste pro mne udělal, ale nemohu se svým časem nakládat, jak se mi zachce.“

„Jste voják, nebo zastáváte nějaký úřad u dvora?“ zdvořile se zajímal baron.

„Tak nějak.“ A si z toho Johann Theodor vybere. Sám nadělá se sebou a svým zámkem dost tajností. A vůbec by ten výslech mohl odložit aspoň na zítra. Chtělo se mu spát, přece jen ho ten krátký rozhovor unavil. Od barona bylo velice laskavé a obětavé, že mu pomohl, jistěže se bude snažit, aby se mu také nějak odvděčil, ale teď by ho přece jen mohl nechat být. Třeba ho ta loď s rozedranými plachtami odveze rozbouřeným mořem zase zpátky, a až se potom vzbudí, bude všechno v pořádku a on pojede dál, na jiný zámek, ne sice tak tajemný, ale lákavější o tu, kterou tam mínil navštívit. Ne, nemilovala ho a on si vytrvale namlouval, že ani on ji nemiluje, že jí jen slouží jako dceři muže, který je jeho nadřízeným. Však i tentokrát se chtěl jen přesvědčit – i když zbytečně –, že je na zámku všechno v pořádku. A proč vůbec jela teď v zimě na zámek, kde bývala přes léto? Jen kdyby ho baron nechal spát, však si s ním zítra může povídat, jak dlouho bude chtít, když tu mají takovou nouzi o návštěvy.

Baron mu snad četl myšlenky, vstal, popřál mu dobrou noc a vzdálil se oněmi dveřmi, vedoucími do neznámých prostor bezejmenného zámku. Však ty prostory dlouho neznámé nezůstanou, jen co bude moci vstát, pěkně si to tu všechno prohlédne. Tuhle slabost měl odjakživa, že rád strkal nos do věcí, do nichž mu nic nebylo. Posléze se to stalo jeho povoláním a činil tak v rámci zákona – a dost často i mimo něj.

Kdesi za jeho hlavou se stříbrně rozcinkaly hodiny. Tloukly deset. Chtěl se ohlédnout, ale vtom tu už byl ošetřovatel a zabránil mu. Proč se jím tak obírají, jako by mu bylo bůhvíco? Beztak ho v té posteli dlouho neudrží, nerad se dával takhle obsluhovat.

Ošetřovatel mu dal k ruce zvonek a ujistil ho, že je stále nablízku, kdyby cokoli potřeboval. Ne, teď večer už nic potřebovat nebude. Jen a ho nechají spát. Ale nenechali. Ještě musel přečkat návštěvu mučitele s laskavou tváří, jenž pak udělil francouzsky nějaké pokyny svému pomocníku a tiše zmizel jako předtím baron v neznámých prostorách zámku.

Když ošetřovatel zhasl svíce na stole, ozařovalo komnatu jen několik rozžhavených polen v krbu a honilo po stěnách bizarní stíny, které se měnily v podobu lodi s rozedranými plachtami na rozbouřeném moři. Potopí se, nebo dopluje – beznadějně rozbitý vrak, který vlny stokrát srazily pod sebe a on se stokrát zase vynořil, vždycky chudší o nějaké ráhno, zbytek plachty nebo kus brlení?

Za oknem se poklidně sype sníh, už je ho na římse vysoká vrstva, a když je teď v místnosti tma, zdá se venku mnohem jasněji. Jsou to letos divné Vánoce. Nikdy nebyl na Vánoce nemocný, leda snad někdy před lety. Ale čerta Vánoce, je přece březen, osmého. A tady je už tři dny.

Otočil se opatrně tváří ke zdi, na níž nad jeho hlavou visel nevelký obrázek lodi v bouři. Zdát se mu o ní snad už nebude.

III

Kdyby si byl mohl vybrat, jistě by se rozhodl raději pro loď v bouři než pro zámek Alberg, jímž ho pronásledoval jeho mrtvý majitel. Dobře mu ostatně tak, když si přivlastnil jeho jméno. Pan Alberg je už téměř dva roky mrtev, a on ho nenechá na pokoji kvůli nějakému kočáru s podobným čalouněním. A co se vůbec stalo s těmi, s nimiž měl tehdy co činit? Kdepak teď asi je martagonská komtesa, která jezdívala v tom kočáře s modrými liliemi? Občas si na ni za tu dobu vzpomněl, ale neslyšel o ní už nikdy. Možná se vrátila do Španělska, odkud prý pocházela. Kdo ví. Nebylo jeho povinností, aby se o ni dále staral.

Vzbudil se pozdě dopoledne a shledal, že je stále tam co včera – v cizím pokoji na cizím zámku – a že nemůže vstávat. Tak tedy se mu to všechno nezdálo a ten jemný baron… jak říkal, že se jmenuje… baron Johann Theodor je tedy také skutečný, stejně jako francouzský doktor a jeho pomocník. Marně doufal, že se z toho všeho probudí jako z nepěkného snu.

Zvenčí bylo slyšet bubnování vody na okenní římsu, ale neznělo to jako déšť. Přehlédl komnatu, ošetřovatele tu nikde neviděl, a tak se opřel o loket a podíval se k oknu, co se děje. Tál sníh, který včera napadl, mizely Vánoce a otevřeným oknem vstupovalo jaro. Proudy vody se řinuly ze střechy a rachotily na římse, někde venku štěbetali ptáci. Nejraději by vylezl z postele a dostal se nějak k tomu oknu. Možná venku uvidí něco, podle čeho pozná, kde to vlastně je. Chvíli se obíral tím úmyslem a měřil si vzdálenost asi deseti kroků, které ho od okna dělily, ale pak se mu zatočila hlava a byl rád, že si může lehnout zpátky. Tu poraněnou nohu vzal čert, ale krve ztratil asi hodně a pár dní to bude trvat, než si bude moci dovolit se k tomu oknu vydat. Zatím se na ně jen díval jako vězeň na zamčené dveře a hádal, co je asi za ním – snad je vidět nějaké městečko nebo vesnice, snad jen pole či louky nebo stromy, možná že vede na nádvoří zámku a lze jím sledovat, kdo přichází či přijíždí. A tak či onak, k tomu oknu by se moc rád dostal. Snad si baron nepředstavuje, že si ho tu bude držet pro rozptýlení. Proto, že se ho ujal, si na něho přece ještě nemůže dělat nárok jako na vyhladovělé kotě, které nalezl někde na ulici. Jestlipak nebude baron nic namítat, když ho požádá, aby poslal zprávu do Vídně, proč se nevrátil služebník Jeho Excelence? Ale to přece nejde. Copak nějaký Alberg může posílat takovou zprávu říšskému kancléři? Kamarád Max, který ho za jeho nepřítomnosti zastupuje, by tu záměnu samozřejmě pochopil, ale… víceméně by se tím baronovi prozradil, a to nechtěl, už ze zásady, když baron sám se mu nepředstavil.

Stejně ho Jeho Excelence dá hledat, až se nedostaví v určené lhůtě. Jeho lidé asi pojedou nejdřív na zámek, který chtěl navštívit, a tam jim řeknou, že se tu ani neukázal. Pak se zřejmě vypraví do hospody, blízko níž se rozloučil se svými agenty. Jestlipak hospodský zná tohohle barona, nebo si aspoň všiml erbu na dvířkách vozu, byl-li tam jaký? Ale co, tak jako tak by ho našli, o to se nestrachoval. Ovšem pokud tu ještě bude. Nemínil se k baronovi chovat v nejmenším nezdvořile, ale pro soukromé potěšení mu tady zůstat nehodlal.

Poslouchal, jak hodiny kdesi za jeho hlavou odbíjejí čtvrt, půl, tři čtvrtě, celá, a čas se zvolna vlekl, po čtvrthodinách, po hodinách, od rána k večeru, a on směl jen ležet a uvažovat o tom, co bylo, i o tom, co bude. Ošetřovatel se o něho staral stále jako o bezmocné dítě – no konečně, však je za to placen, jako druzí jsou placeni za jiné věci. Jen baronovi nikdo neplatil za to, aby se ujal neznámého muže v pochybné putyce. Že by to udělal skutečně jen z nezištného altruismu?

Po obědě přinesl ošetřovatel knihu a zajímal se, přeje-li si pán, aby mu četl. Pán nic nenamítal, bylo mu to jedno. Dozvěděl se ale, že pan baron má velkou knihovnu, kde většinu dne pobývá, že sám některé knihy překládá a to, co ošetřovatel přinesl, je baronův překlad Apuleiova Zlatého osla, právě obřad iniciace mladého adepta.

Usmál se. Pan baron má pěkné záliby. Ještě aby byl nakonec nějaký… Ale nenamítal nic proti tomu, aby si vyslechl jeho překlad. Jestlipak by mu ho tak nabízel, kdyby věděl, kdo je jeho host a jaké má povolání.

Ošetřovatel mu předčítal skoro celé odpoledne, teprve když se v místnosti začalo pomalu šeřit, odložil knihu a chtěl zapálit svíce v šestiramenném svícnu. Ale ve chvíli, kdy vstával z křesla, ozvaly se z kterési z neznámých komnat tóny spinetu. Doléhaly sem tiše, možná přes několikery dveře, a ošetřovatel už nezačal znova číst, posadil se do křesla a poslouchal.

„Kdo je to?“ zeptal se agent, ale ošetřovatel jen významně pokrčil rameny a položil prst na ústa. Skutečně, celá frajmaurská lóže. Napřed ho přivezli do neznámého zámku, ne sice se zavázanýma očima, ale zato v bezvědomí, pak ho nechali v komnatě vlastním úvahám, potom mu četli obřad iniciace a teď přijdou na řadu tajemné zvuky a hlasy ze stropu a ze zdí. Osobně proti volnomyšlenkářům nic neměl, mnohé jejich knihy znal náhodou také. Knihy tajných nauk, kdysi před lety kradmo vytažené z trezoru benediktinského kláštera. Útržky rukopisů, pramálo srozumitelných a magicky přitažlivých. Kdysi, před lety. Jenže on je v první řadě služebníkem státu, a tajné společnosti ve většině případů bývají společnosti s politickými cíli. Doufal, že baron Johann Theodor žádné takové sklony nemá. Není to ostatně ani pravděpodobné, o lidech seskupených kolem volnomyšlenkářského hraběte Sporcka v Praze se dobře vědělo.

Ke spinetu se teď přidala zobcová flétna.

„To hraje pan baron,“ pravil ošetřovatel. Clona tajemství se poodhrnula. Ale kdopak asi sedí u toho spinetu? Ostatně, někteří pánové mají celou kapelu složenou ze svých služebníků. říká se, že češi jsou dobří hudebníci.

Pomalu se setmělo, jen rozžhavená polena v krbu mrkala krhavýma očičkama a honila po zdech komnaty pitvorné stíny, podobné lodi s rozedranými plachtami na rozbouřeném moři.

Už dlouho se takhle neměl. Celý den si leží v posteli, o nic se nestará, předkládají mu vybraná jídla, předčítají mu a ještě mu pořádají koncerty. Měl by si vlastně přát, aby byl nemocný co nejdéle. Jenže on by dal všechno za to, aby se aspoň na chvilku dostal k oknu. Kdyby mu ošetřovatel pomohl, jistě by se mu to podařilo. Ale to on neudělá. Má své rozkazy. A třeba stejně z okna bude vidět jen na koruny stromů a nic víc, nic, podle čeho by mohl aspoň hádat, kde je. Proč mu to vlastně nechtějí říci? Je baron opravdu takový tajnůstkář, nebo má jiné důvody?

Zobcová flétna hrála nějakou smutnou melodii a jeho napadlo, že ji už někdy někde musel slyšet. Ale kdy a kde? Když zavřel oči, vybavila se mu jedna cesta v jižní Itálii, vroubená rozkvetlými oleandry. Bylo to v noci, ale ta noc byla horká a jen chvílemi slabě zafoukal vítr, sotva že pohnul větvemi těch oleandrů. Bylo mu smutno, protože se vracel zpátky k severu, do Vídně. Komtesa, dcera Jeho Excelence, zůstávala v Římě, kde byla téměř dva roky pod patronací bratra Jeho Excelence, kardinála. Prý pod záminkou výchovy, ale možná si Jeho Excelence jen chtěla od dcery odpočinout, slečna bývala rozmarná jako dubnové počasí. Bylo od kancléře vlastně laskavé, že poslal do Itálie tehdy zrovna jeho a svěřil mu mimo jiné dopisy pro komtesu, které jí pochopitelně měl odevzdat osobně. V Itálii se tehdy zdržel, musel za jistým markýzem Moskou, s nímž měl jménem Jeho Excelence jakési jednání, až dolů na jih, do Neapole. Když tam dojel, dozvěděl se, že markýz dne před tím odcestoval na Sicílii, do Palerma. Jel tedy za ním, a tam někde, na jihu, vedla cesta vroubená oleandry. Jel po ní sám, bez obvyklého doprovodu svých nohsledů, i když v těch končinách bylo víc banditů než pokojného obyvatelstva. Projel nicméně bez úhony. Snad tam někde někdo v té horké noci pod vysokou oblohou hvízdal nějakou podobně smutnou melodii a on si na ni teď vzpomněl. Co ostatně má dělat člověk, který se pár dní nemůže hnout z postele, než vzpomínat? Ulomil si tehdy dokonce větvičku z jednoho oleandrového stromku, snad na památku, ale cestou ji ztratil. Nevracel se tehdy rád, bál se, že komtesa, která přijede příští rok z Itálie, bude jiná než ta, která tam minulý rok odjížděla. Ani ona se s ním nechtěla rozloučit, kromě dopisů od rodičů byl on vlastně jediným pozdravem z domova. Tehdy byla ještě trochu nejistá v cizí společnosti, v cizí zemi. Ale zvykla si. A vrátila se jiná, než odjížděla, ne jako rozmazlené dítě, ale jako svéhlavá slečna, krásná jako anděl a s duší trapiče. Měl smůlu, že na ni nezapomněl, když byla pryč. Vždycky ostatně věděl, že největší hloupost, jakou může udělat, je zamilovat se do dcery Jeho Excelence.

Zpívá, a zpívá krásně, ale jaký to má najednou změněný hlas? Vytrhl se ze vzpomínek, které v něm předchozí melodie vyvolala. Ano, zpívá, ale jiná. Krásný hlas sem doléhal tiše přes několikery dveře a spinet jej doprovázel. Pan baron si s dámou vyměnil místo.

„Kdo je to?“ zeptal se znovu ošetřovatele, naléhavěji než předtím, ale on zase pokrčil rameny a položil prst na ústa. Strašlivě ho v duchu proklel. Copak si myslí, že před ním budou moci všechno donekonečna tajit? Nebo dá pan baron tu dámu zazdít do věže, aby ji jeho návštěvník ani koutkem oka nezahlédl? Je to jeho manželka? Milenka? Sestra? Nebo přece jen někdo ze služebnictva?

Možná by ho bylo potěšilo, kdyby věděl, že v hudebním salonku se o něm právě hovoří. Dáma v černých hedvábných šatech náhle přestala zpívat a promluvila do tónů spinetu:

„Myslíte, že on nás slyší, Johanne?“

Baron pozvedl ruce z kláves.

„Proč ne? Třeba rád poslouchá.“

„Ah – nakonec koncertujeme pro něho. Co na něm proboha máte? Jste skoro pořád u něho. Kdybyste vždycky sebral každého potlučeného pobudu z hospodské rvačky –“

„To není žádný pobuda, má drahá. A snad… snad jednou nebudu litovat toho, že jsem mu pomohl.“

„A co od něho vlastně očekáváte?“

„Co? Sám nevím. Snad nic, snad všechno. Když jsem ho tam viděl, poraněného, bezmocného… musel jsem mu pomoci. Byl bych to udělal, i kdyby… Byl bych mu pomohl, ať je, kdo je. Říkal ostatně, že se jmenuje Alberg.“

Ticho na okamžik zavalilo komnatu jako balvan. Dáma, náhle celá rozrušená, jen svírala baronův rukáv.

„Musím ho vidět,“ řekla posléze bezvýrazně.

Baron si nevšiml ničeho a klidně odpověděl:

„Teď ještě ne. Za pár dní, až bude moci vstát, vám ho představím.“

„Víte, že zítra odjíždím.“

„Až se vrátíte, ještě tu bude. Nerad bych ho pouštěl tak brzy.“

„Ale já ho chci vidět.“

„Chápete, že by mu to mohlo být nepříjemné v téhle situaci?“

„Ach – řekněte mi aspoň, jak vypadá.“

„Jak… nu, bude o málo vyšší než já, má černé vlasy a šedivé oči a… jinak nevím, co bych vám o něm ještě řekl. Proč vás to vůbec zajímá?“

„To je moje soukromá věc. Netýká se vás. Hrajte, Johanne.“

Baron, který nebyl nijak zvláš zvědavý či nedůvěřivý a stačilo mu, co se dozvěděl, váhavě položil ruce na klávesy.

Venku zafoukal vítr a ještě holé větve stromů na sebe narazily. Po okenních tabulkách se mihly stíny. Vítr vletěl do komína a vyhodil z krbu hrst jisker.

Ani nevěděl, jak mohl usnout, když tam vedle tak hezky hrají. Ale musel přece spát, protože jinak by se mu takový sen zdát nemohl. Do komnaty vešla dívka a tiše se přiblížila k jeho loži. Byla mladá, snad sedmnáct let, a měla nenapudrované černé vlasy rozpuštěné po ramenou. Dívala se na něho chvíli, dokonce vztáhla ruku, jako by se ho chtěla dotknout, ale pak jen beze slova pohnula rty a kousek ustoupila, jako by se něčeho náhle lekla. Ohlédla se a potom vyběhla z komnaty, pár vteřin předtím, než druhými dveřmi vešel doktor. Už nebyl mučitelem s laskavou tváří, už mu nemusel působit bolest, ale provedl mu cosi horšího – přetrhl mu krásný sen.

„Kdy už budu moci vstát z té prokleté postele, doktore?“

„Už je vám dlouhá chvíle? Vy určitě dřív, než vám dovolím.“

A spal dál, ale mladá dívka s černými vlasy už nepřišla. Konečně – co by si teď počal s dívkou. Ledaže by mu dávala obklady na čelo nebo míchala zázračné medicíny, jak to dělávaly hradní paní zraněným rytířům. Ještě že to byl jen sen.

Kdo mu ale dal první letošní fialky v malé broušené vázičce na stolek vedle postele, ještě dřív, než se ráno vzbudil? Uviděl je, sotva odvrátil zrak od obrazu lodi, kterou si navykl vždycky první pozdravit, měl ji rád, protože ho provezla bouří. Zdalipak by ji od barona Johanna Theodora mohl nějak získat? Kdoví, třeba by mu ještě někdy pomohla, až by si s ním osud zase nějak nepěkně zahrál. Nijak zvláš obrazům nerozuměl, ale tehdy před dvěma lety, když se uzavíral příběh s loupežnickým zámkem Albergem a Jeho Veličenstvo nařídilo tu neblahou stavbu srovnat se zemí, vyžádal si portrét bývalého pána zámku, generála Alberga, a vyvěsil si ho ve svém vídeňském domě na jednu prázdnou stěnu. Když ho míjel, povídal si s ním někdy o starých časech. Mohl by si takhle během let dům docela pěkně vyzdobit a každý z obrazů by mu něco připomínal. Kdyby ovšem musel kvůli každému podstoupit takovou kalvárii jako tehdy na Albergu… a bůhví, co ho vlastně čeká tady. Už aby se odtud dostal, než ho ve Vídni prohlásí za nezvěstného. Kde vůbec nechal baron jeho koně? Příliš se na to netěšil, až se bude poprvé soukat do sedla.

Ale co ty fialky? Kdo mu je sem dal? Baron? To je směšné. Ošetřovatel nebo doktor? Také se mu to nezdálo. Natáhl ruku a zmocnil se broušené vázičky. Fialky voněly. Žádné mámení to nebylo, takže je sem nemohla dát ani ta dívka ze snu. Škoda. Bylo by to dojemné. Zazvonil na ošetřovatele a ten hned přiběhl, snad číhal za dveřmi. Když uviděl tu malou vázičku, nápadně znejistěl a prohlásil, že nemá tušení, jak se sem dostala. Spal prý ve vedlejší místnosti, ale neví o ničem. Snad pan baron.

„Neříkejte,“ znevaživě odtušil agent a ošetřovatel se vzdal vysvětlování.

Ostatně, možná že má baron opravdu milenku, sestru nebo cho , kterou mu zatím nepředstavil. Třeba ta dívka včera byla skutečná, a ne sen, vždy ten zpěv byl také skutečný. Ale proč by mu sem tajně nosila fialky? Nebyl natolik ješitný, aby se domníval, že nějakou neznámou dámu tak dojal. Proč je z toho ale ošetřovatel tak rozčilený? Sotva ho obsloužil, už se hleděl ztratit s tím, že pan baron by rád věděl, kdy bude host moci přijmout jeho návštěvu.

Eh, jděte mi všichni k šípku, pomyslel si nevděčně a obrátil se tváří ke zdi. To je cavyků kvůli několika fialkám. A vůbec je tohle zvláštní zámek. Proč se baron nechce představit celým jménem? A proč mu nechce říci, kde je?

Venku náhle zacvakaly podkovy a zahrčela kola vozu. Z okna je tedy asi vidět na příjezdovou cestu. Poslouchal. Kočár klusem minul jeho okno a hrčení kol zaniklo někde vpravo, snad u hlavního vchodu, je-li tam jaký. A baron, jenž byl tak zvědav, zda host bude moci přijmout jeho návštěvu, se to dopoledne neukázal. Asi má jinou návštěvu. Přišel jen doktor, s nepohnutou laskavou tváří mu vyměnil na noze obvaz, prohlásil, že už to není tak zlé, jak se zpočátku zdálo, a že se rána začíná hojit. Ovšem vstávat pan z Albergu ještě nemůže, snad za týden. Fiktivní pan z Albergu si o tom myslel své. Doktor mu prohlédl ještě poranění zápěstí, ale mávl nad tím rukou, to je maličkost.

„Kdo to přijel, doktore?“ zeptal se nečekaně, ale doktor se nedal chytit.

„Něco se vám zdálo? Já o ničem nevím.“ Zvolna si složil věci a odešel.

Tak tohle ho už začínalo dopalovat. Hádat se s nikým ovšem nemohl, ale hodlal si to všechno co nejdřív zjistit sám. Týden ho v té posteli rozhodně nikdo neudrží. Ale třeba je napadne, aby mu někam uklidili šaty. Čert mu byl dlužen tohle tajnůstkářské pohostinství. Ačkoli – lepší tajnůstkářské pohostinství než funus v té mizerné hospodě.

Baron Johann Theodor se dal ohlásit po obědě a zdál se rozrušen, i když se snažil nedávat to příliš najevo. A také se tak křivě podíval na ty fialky, jako by je svému hostu ani nepřál.

„Nikdo mi nechce prozradit, kdo byl tak laskav a dal mi je sem,“ podotkl a baron se konečně vzpamatoval.

„Rozkvetly před zámkem, je to zvláštní, viďte, před dvěma dny sníh, a teď najednou fialky. Služebnictvo je trhalo… nu, nařídil jsem, aby sem také nějaké dali, abyste věděl, že je jaro.“

„Jste velmi laskav.“ A pomyslel si, že baron příliš lhát neumí. „Mimochodem, kdo je ta černovlasá dívka?“ V nejhorším se mohl vymluvit, že se mu něco zdálo, ale podle toho, jak sebou baron trhl, usoudil, že vnímal docela dobře.

„Kterou dívku máte na mysli?“ otázal se Johann Theodor znepokojeně.

„Slyšel jsem ji včera zpívat a asi to byla také ona, kdo vás doprovázela na spinet. Mimochodem, obdivuji vás, jak jste hrál na ten flažolet.“

Baron se uklonil. „Hraji na většinu nástrojů, ale zobcovou flétnu mám nejraději. Asi mne uslyšíte častěji, pokud vám to nebude nepříjemné. A – ona snad byla tady u vás?“

Nevěděl, co říci, aby ji nekompromitoval. Ale baron její existenci stejně už připustil.

„Možná se mi to opravdu jen zdálo. Snad jsem si podle hlasu představoval, že má černé vlasy.“

„Máte… máte pravdu,“ neochotně přiznával baron a jeho napadlo, že mladá dívka měla možná zakázáno vstupovat do jeho pokoje, ale zvědavost jí nedala.

„Je to moje vzdálená příbuzná,“ řekl baron a zase lhal velice průhledně. „Byla u mne nějaký čas na návštěvě, odjela dnes ráno.“

Tak to byl ten kočár, pomyslel si, a doktor právem řekl, že neví o žádné návštěvě, která by přijela. Věci většinou bývají mnohem prostší, než se zdají… nebo složitější.

„Lituji, že jsem ji nemohl poznat,“ podotkl tak, aby se zdálo, že to říká jen ze zdvořilosti.

Baron si pohrával s krajkami na manžetách. „Nemyslím, pane z Albergu, že byste vy v ní nalezl zalíbení. Má zvláštní povahu, tak trochu ji občas pokládají za podivínku. Ujišťuji vás ale, že jsem v životě nepoznal jemnější a citlivější bytost – ovšem až na jednu výjimku. Seznámil jsem se s ní před časem… byla poznamenána nějakými hroznými zážitky, o kterých mi nikdy nevyprávěla, a dosud se nezbavila té vzpomínky. Připadá mi někdy, že ji to pomalu den za dnem stravuje. Dříve prý chodívala hodně do společnosti, teď se lidí straní.“ Baron se na okamžik odmlčel a zahleděl se na obraz bouří zmítané lodi na zdi nad postelí. „Věříte, že o ní vím vlastně velice málo na to, že je moje příbuzná? Můj rod pochází po matce z Bretaně a tam jsem se náhodou také seznámil s ní.“

„Se svou vlastní příbuznou? Barone, když už neumíte lhát, tak proč jste takový tajnůstkář? A proč jste si přivezl do zámku cizího člověka, abyste pak před ním musel všechno tajit?“

Baron si zhluboka povzdechl. „Snad jsem věřil v zázrak.“

„Nerozumím vám.“

„Je lépe, že nerozumíte. Jste hodně netrpělivý, abyste se odtud dostal?“

„Říkal jsem vám, že to nezáleží na mně. Byl bych ale rád, kdybych se vám dříve mohl nějak odvděčit za všechno, co jste pro mne udělal.“

Baron sklonil hlavu do dlaní. „Bože můj, je to všechno tak těžké.“

Venku opět zacvakaly podkovy a zahrčela kola vozu. Johann Theodor nervózně sevřel ruce, až mu zbělely klouby.

„Zase někdo odjíždí?“

Baron potřásl hlavou. „Přijíždí. Budete mne muset omluvit.“

„Ale pak tedy vaše příbuzná nemohla odjet, protože ten kočár ráno jel stejným směrem jako tento. Zleva doprava.“

„Ne, musíte se mýlit, pane z Albergu. Skutečně odjela.“

Nehádal se. Ale proč mu baron lže? Aby ho nenapadlo se po neznámé dívce pídit? Vypadá snad jako nějaký seladon a postrach dámských ložnic? Ušklíbl se. Třeba je baron žárlivý. Vůbec je to zvláštní – ta dívka ze snu byla nejvýš sedmnáctiletá, a podle baronových slov už musela mít ledacos za sebou. Ovšem dívka ze snu mohla být skutečně jen snem. A jakoupak návštěvu to spěchal Johann Theodor vítat? Byl z toho nějak příliš rozčilený. A o jakém zázraku to mluvil? Cosi se mu na tomhle zámku a jeho majiteli nechtělo líbit. Měl už vypěstovaný jakýsi šestý profesionální smysl, který ho upozorňoval na nepravosti dřív, než na sebe upozornily samy. Nu, třeba baronovi přijeli věřitelé. Také nemusí hned ve všem vidět záhady. Pomalu to už bude nemoc z povolání. Ale co, za několik dní se přece už musí udržet v sedle, a pak se rozloučí s baronem a jeho tajemstvími a v životě už tohle místo neuvidí. Jakpak to asi dopadne s Johannem Theodorem? Může mu to být jedno, ale přece… Proč jen byl tak rozrušený? V jaký zázrak věřil a co je tak těžké? Snad má skutečně nějaké vážné starosti, ale pak je jeho věcí, rozhodne-li se poctít svého hosta důvěrou. Ostatně, co by pro něho mohl udělat on, jenž je příliš slabý i na to, aby došel jen těch pár kroků k oknu? A si baron raději nechá své tajemství. Nechtělo se mu do ničeho zaplétat. Je to baronova věc, že si ho sem přivezl, nemusel, mohl ho nechat umřít. To by teď už měl jiné starosti, než co tíží Johanna Theodora. On má zase nepříjemnosti s anglickými kurýry a také se z toho neraduje. Jenže to je jeho povolání, a v tom je určitý rozdíl. Škoda že neví, co bylo v listině, kterou vezl posel. Odevzdal ji svým lidem, aniž ji četl, a papír je teď ve Vídni a jeho kamarád a zástupce Max jej má už přečtený. Třeba ho proklíná, protože ve zprávě možná nic důležitého nebylo. To by byla pěkná blamáž, když už podezření z poslovy smrti jednou padlo na agenty Jeho Excelence. Kdyby v tom skutečně měl prsty starý Liliental, určitě by přišel na důmyslný způsob, jak to nějak nafouknout a udělat z toho nepříjemnost.

Liliental byl rosenkrucián, jeden z těch, kdo se nesloučili s frajmaury a říkali si dál rosenkruciáni starého systému. Bylo to o něm známo a nikdy se mu to nedalo dokázat. Tahle tajná bratrstva byla odjakživa nejnepříjemnějšími protivníky. Dokud se jejich činnost omezovala na třenice s řádem Societas Jesu, bylo dobře. Ale jakmile rozšířila své působení i na oblast politické špionáže, stávalo se to záležitostí jeho a jeho lidí. A nadmíru nepříjemnou záležitostí. Je do toho ten Liliental zapleten, nebo ne? Na stará kolena by si mohl dopřát klid, ale za kým by pak kurýři do Prahy jezdili? Nikdy se nepodařilo sledovat je až k cíli jejich cesty. Neukvapil se s tím poslem? Ale nedalo se to dál protahovat. Jeho Excelence zuřila, nebo anglický ministr Walpole měl zprávy, které musel dostávat od nějakého dobře zasvěceného informátora od rakouského dvora. A kdo by to byl? Liliental sám už rozhodně ne, ten by je mohl získávat jedině zprostředkovaně. Snad v té listině bude o někom zmínka, cokoli, čeho by se bylo možno zachytit. Ale v každém případě to bude obtížné. Anglická zpravodajská služba je velmi dobře organizovaná, o tom se přesvědčili i jinde než v mocnářství. A řád Růžového kříže si také rád přisadil, kdekoli se dalo nějak uškodit státu s protireformační politikou. Vždycky to dělal, nebo tak zněly jeho stanovy. Bůhví, jakou podporu si mohli navzájem slíbit. A v Anglii měl řád silné pozice.

Proč si k čertu neprohlédl tu listinu? Tady mu zbývá času na přemýšlení, až to není hezké, a nemá o čem. Snad leda o tom, proč se o něho tak stará baron Johann Theodor, kterého předtím v životě neviděl a který asi ani nemá tušení, koho se to vlastně ujal – a proč mu tak tají, kde vlastně je.

Za dveřmi, na které neviděl, protože je měl kdesi za sebou, a které vedly na chodbu, se ozval nějaký hluk. Bylo to nezvyklé – až na ten včerejší koncert bývalo v zámku ticho jako v hrobě.

„Ne! Prosím tě, nenuť mne!“ křičela žena, zřetelně bylo slyšet slova.

„Tiše! Tiše! Musí to být, nechápeš? Víš, že bych raději –“

Co, to už se nedozvěděl. Ale ten, kdo mluvil, byl Johann Theodor.

„Prosím tě, řekni mu –“ Zdálo se, že žena pláče.

Prudce se zvedl, ale shledal, že si ještě vůbec nemůže dovolit, co by chtěl. Byl slabý jako moucha a poraněná noha si také žádné cvičení nechtěla dát líbit. A tak mohl zase jen ležet a tupě zírat do stropu, na nedosažitelné okno nebo k protějším dveřím, kterými mu občas přišel ošetřovatel nabídnout své služby. Ale dnes neměl náladu si dát číst. Když se zešeřilo, nechtěl ani, aby zapálil svíce na stole, a komnatu tedy slabě ozařoval jen oheň v krbu. A venku začalo pršet. Hezky smutný večer.

K čemupak to nutí Johann Theodor tu ženu? Nebyla to ta, co včera zpívala. Tahle měla jiný hlas. Ale kdo to tedy je? Až se zeptá barona, ten mu to nepoví. Zase jedna ze zdejších záhad! Kéž by už byl odtud pryč! Jen co se bude moci aspoň trochu postavit na tu prokletou nohu, nic ho tu neudrží. Jenže to by byl špatný vděk za pohostinství. Nikdo nemůže popřít, že mu baron zachránil život.

Přivřel oči. Nechtěl to teď rozhodovat. A vůbec nechtěl myslet na nepříjemné věci. V krbu praskal oheň a déš tloukl do okenních tabulek. Kdyby to všechno nebylo tak špatně dopadlo, mohl teď být na jiném zámku, poslouchat, jak v krbu praská dříví a za oknem šumí déš , a vyprávět komtese kuloárové drby ode dvora. Nebo cokoli, co by si přála slyšet. Mohl by se na ni dívat, jak sedí u vyšívacího rámu, nebo jí obracet listy not, až by hrála na spinet. A kdyby byla v obzvláš milostivé náladě, dovolila by mu, aby jí večer rozčesal zlaté vlnité vlasy. Však se mu kamarád Max proto dost často posmíval. Nu co, vždy nic víc beztak nemůže čekat, tak proč by si nedopřál aspoň tuhle neškodnou zábavu.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Cesta růžových kurýrů.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.